Иржи Прохазка
Белите линии
1961 г.

Превод от чешки: Стела Атанасова, 1987

chitanka.info

1

Това не беше свърталище на магьосник, в което се чува само шум от кораби, хвърчила, прилепи, бухали, черни котки и звезди. Но въпреки това тук, под голямата карта на света със светещите лампички, беше също така тайнствено и вълнуващо. Работното помещение на радиоразузнаването представляваше голяма зала, изпълнена с гласове, червени и зелени светлини, звукови сигнали, сигнатури, ребуси и шифри, идващи от ефира като от някакво безкрайно, открито море, надигащо се край този кораб от звуци, който днес управляваше началник-смяната лейтенант Лойза Бартик.

Същият онзи Лойза Бартик, който някога като младо, очилато и слабовато стажантче, губещо се в прекалено голямата и тежка за него милиционерска униформа, бе преживял заедно със Земан драматичните февруарски събития през четиридесет и осма година. Бяха се срещнали отново след години в Прага и Земан много се зарадва, като разбра, че Бартик бе постигнал по време на службата си в Народната милиция това, за което винаги бе мечтал. След като бе изкарал редица курсове и специално професионално обучение, бе станал радист и отначало работеше с гониометричната апаратура[1], а после благодарение на своя талант и голямата си любов към професията се бе издигнал сред най-способните специалисти на радиоразузнаването. Той се беше появил точно навреме. Земан се чувствуваше много самотен след трагичната смърт на жена си и макар че до него бяха майка му и малката Лидушка, към която изпитваше почти болезнена любов, той се затваряше в своята самота и прекарваше дълги часове в кабинета си или на терена, страхувайки се да се завърне вкъщи или да се срещне с хората, които познаваха Лида, защото всеки спомен за нея го караше да изпитва почти физическа болка. Благодарение на тази негова самобичуваща отдаденост и мрачна упоритост в работата, стигаща до краен педантизъм, той бе постигнал отлични резултати и бе успял да се справи с редица сложни случаи, така че, макар и да бе сравнително млад, бе станал вече капитан, пред когото се откриваше перспективата след време да замести началника на Пражкия криминален отдел майор Павласек, готвещ се бавно, но сигурно да излезе в пенсия.

Срещата с Лойза Бартик много зарадва Земан, тъй като най-после бе намерил другар, с когото да прекарва самотните си вечери на вдовец. Бартик не познаваше Лида и затова в разговорите си те си спомняха за времето, когато заедно бяха служили в пограничния район, за стария поручик Видра и за романтичните преживявания през младежките си години.

По-късно Бартик внесе и една радикална промяна в живота на Земан. Той му разказа за Бланка Мутлова. След трагедията в Планице, Земан я бе загубил от погледа си, знаеше само, че след смъртта на мъжа й тя не искала да живее повече в Планице и се преместила неизвестно къде… И сега един ден Лойза Бартик неочаквано му рече, че Бланка живее недалеч от Прага, в Кладно, където работи като управител на едно общежитие за временно пребиваващи бригадири, че е сама и че много би се радвала да се срещне някога със Земан. И той отиде да я види, тъй като ги свързваше не само старото приятелство, но и еднаквата трагична съдба.

Те се чувствуваха добре заедно, разбираха се, защото и двамата бяха като полуизстинали, изгаснали вулкани, в които страшният удар на съдбата бе изпепелил всички чувства, така че не беше нужно да се преструват или да мамят сами себе си — и може би именно затова започнаха съвсем делово, практично, без голяма разпаленост и патетични думи да се обичат. А след като изминаха четири години от смъртта на жена му, те се ожениха. Съвсем различна от Лида, тя беше енергична, твърда, целеустремена и самостоятелна във възгледите и решенията си, а в съпружеските спорове беше по-скоро иронична, весела и делова, отколкото сантиментално настроена, с една дума — беше просто един много добър приятел, а не голяма любов, сигурна опора, здраво стъпила на земята с двата си крака за цял живот. И точно такава жена сега беше необходима на Земан. Тя внесе спокойствие и равновесие в живота му, избави го от меланхолията, вечната раздразнителност и нервност, научи го отново да се смее и постепенно го превърна в някогашния, оптимистично настроен, млад Земан.

За това Земан беше най-благодарен на Бартик, така че винаги, когато той му се обадеше, намираше време и настроение да се срещне с него. Дори днес беше отишъл при него в строго секретното му работно място, след като Лойза предварително бе издействувал разрешение от началниците си да го покаже на Земан. С гордост той го развеждаше из тайнствената за един неспециалист алхимическа лаборатория, пълна с кабели, електронни уреди, транзистори, печатни платки, загадъчни шумове, пискане и звуци, и беше много щастлив, като гледаше как Земан се възхищава от тези чудеса на техниката:

— … А помниш ли как някога Блаха искаше да изхвърли старата ми радиостанция от помещението на дежурните под предлог, че такива боклуци нямали място там? — смееше се той.

— Да, а сега тези боклуци влизат в служебните ти задължения. Провървя ти на теб, Лойза.

— А на теб не ти ли провървя? Чух, че след като се пенсионира Павласек, ти ще оглавиш Пражкия криминален отдел, вярно ли е?

Земан само махна с ръка.

— Приказки. Засега само отивам вместо него на конференцията на криминалистите в Берлин.

— Виждаш ли, ти отиваш чак в Берлин, а аз не трябва да ходя никъде — гордо и радостно отбеляза Бартик. — Знаеш ли каква апаратура е това? При мен е цяла Германия — ГДР и Западна, двата Берлина с техните сложни проблеми, Москва, Варшава, Париж, Лондон, Рим, Ню Йорк, целият свят. Тук се преплитат като нерви всички горещи линии, телеграфни и радиовълни, усещам нервния пулс на земното кълбо…

— За мен ти си бил винаги повече поет, отколкото служител на МВР, Лойзик — пошегува се Земан.

В този момент една радистка, седнала до своя апарат, повика Бартик:

— Другарю лейтенант… Сигналът на шифъра Stardust… Обади се…

И Бартик веднага забрави за Земан, само разсеяно му промълви:

— Извинявай. — И без повече да се интересува от него, се втурна към радистката.

Тогава Земан си тръгна сам, като си каза с усмивка:

— Всички тези виртуозни техници като Лойза са малко смахнати. Но това е за хубаво!

Полковник Калина, началник на един от отделите на Държавна сигурност, и неговият заместник майор Житни бяха истински развълнувани от радиограмата, която им донесе лейтенант Бартик.

— Още веднъж ви питам, другарю лейтенант — строго и изпитателно настоя Калина, — правилно ли сте разчели шифъра?

— Имаше доста странични шумове, на моменти сигналът се губеше, но мога да гарантирам за това, което успяхме да запишем… От откъслеците, които уловихме от ефира, реконструирахме следното — той зачете в радиограмата, — Stardust настоява за неотложен личен контакт… в уговореното време… и на уговореното място… във връзка с операцията Уайт лайнс…

Житни рязко реагира:

— Пак Уайт лайнс… Същото, за което ни информираха и нашите хора от Брюксел, Женева, Бон и Ню Йорк…

— Обаче още не сме разбрали какво се крие зад това — недоволно и раздразнено рече Калина, — знаем само секретното му название. Подготвят ни някакъв нов удар, а ние безпомощно тъпчем на едно място и чакаме откъде този удар ще се стовари върху нас. Как може досега да не разберем каква е тази операция Уайт лайнс?

— Може би това е ключът към нея — рече Житни и взе радиограмата от ръцете на Бартик.

— А може и да е капан. Досега Stardust винаги е бил много предпазлив. По принцип той избягва личните контакти, като установява връзка с нас само посредством ефира или тайните пощенски кутии. Това ме кара да се отнасям скептично към тази шифрограма. Ами ако са разкрили Стардъст и това е само една примамка? В такъв случай, ако изпратя там човек, значи го пращам на сигурна смърт. И на чия съвест ще тежи после неговият живот?

Житни познаваше Калина и разбираше много добре бащинската му загриженост, но въпреки това настоя тихо, но твърдо:

— Все пак трябва да рискуваме, другарю полковник!

— Знам това — избухна Калина, — само че кого да избера, кого, посъветвай ме! Кого да извикам сега и да му предам, без да съм я проверил, тази рискована покана за евентуално автопроизшествие, заблуден куршум в главата или случайно сбиване, което ще завърши с нож в гърба му?! Кого?

Той беше така нервиран, че почти крещеше. Но Житни знаеше, че не го прави от началническо високомерие, нито от безпомощност. Калина имаше точна, логична мисъл, отличаваща се с чудесни комбинативни способности. Обаче не обичаше да взема решения, когато се налагаше да излага на опасност живота на своите хора. Затова винаги му бе необходимо първо да покрещи, да се поскара с Житни, за да направи накрая това, което бе решил още в самото начало. И тъй като и двамата бяха еднакво информирани, много добре се познаваха и разсъждаваха по един и същия начин, Житни пое отговорността да решава, като му подсказа:

— Точно сега зад граница се намира Ирка Храдец. Утре трябва да се завърне от Копенхаген през Берлин в Прага. Той вече е изпълнил задачата си на север, но ще може да се справи и с това поръчение — благонадеждно и с възможно най-малък риск, тъй като е много опитен разузнавач. Пък и по известни причини — това навярно би било интересно за него…

Въпреки че беше много разтревожен, Калина трябваше да се усмихне, тъй като Житни съвсем точно бе отгатнал намеренията му:

— Хрумването за Ирка е много добро, майор Житни. Обаче работата е много спешна, а по какъв начин ще му съобщим за нея в Берлин? С телеграма ли? По радиостанцията ли? С шифър? Когато става въпрос за човешки живот, на нищо не мога да се доверя!

И тогава Лойза Бартик, който мълчаливо слушаше диалога между двамата умни и опитни началници, се осмели да вземе участие в техните разсъждения:

— Ако разрешите, другарю полковник — плахо и срамежливо се намеси той, — аз бих могъл да ви кажа за една бърза и сигурна връзка…

[1] В съобщ. техника — радиоапаратура за определяне на координатите на неизвестен предавател (на земята, в самолет и др.). — Б.пр. ↑

2

Бързият влак Прага-Берлин премина през „кървавата пътечка“ на чешката история край Дечин и със скорост сто километра в час се понесе през хълмистите равнини на Саксония към столицата на Германската демократична република.

Капитан Ян Земан пиеше кафе във вагон-ресторанта на влака и за последен път машинално преглеждаше изказването си, което бе подготвил за конференцията на специалистите по криминалистика от социалистическите страни. Изпитваше някакво странно чувство. Всъщност сега за първи път от четиридесет и пета година насам излизаше зад граница, и то по същия маршрут и в същата страна, от която тогава в радостно опиянение от китната пролет, мира, свободата и напъпилите дървета се връщаше към своя нов живот. Какво ли е положението сега в тази страна, променила ли се е, какви хора ще срещне в нея и как ще се разбере с тях? Но нито предпролетният, малко сив пейзаж, който се мяркаше зад прозорците на летящия влак, нито малцината мълчаливи, още сънени пътници в полупразния вагон-ресторант можеха да му дадат отговор на тези въпроси. Беше малко потиснат при мисълта за самотата, която го очакваше по време на неколкодневната командировка в чуждоезичната страна, в която сега отиваше, затова още повече се радваше на поверената му от Калина тайнствена задача, чийто смисъл не разбираше напълно, нито пък се мъчеше да разшифрова, но поне знаеше, че накрая там, в Берлин, го очаква един близък човек.

Радваше се, че ще се срещне с капитан Ирка Храдец, с когото се познаваха още от четиридесет и осма година в малкия пограничен градец, където Земан служеше в НМ, а Ирка работеше като шофьор на линейка в местната болница. Тогава често му се бе налагало да мъмри строго и да наказва с глоби Ирка Храдец, който беше „луда глава“ зад волана, виртуозен, рискуващ шофьор, който никак не обичаше да се съобразява със светофарите, пътните знаци и ограниченията на скоростта дори когато не караше болен в линейката си. Един ден, когато глобите на Земан вече му бяха дошли до гуша, понеже — както сам казваше — бяха почнали да превишават месечната му заплата и да му отнемат необходимото за преживяване, той реши да се справи с тази несправедливост на милицията, спъваща полета на авантюристичната му душа, по един твърде необикновен начин — като постъпи на служба в Народната милиция. Оттогава двамата бивши противници по пътищата станаха приятели. Романтичният дух на Ирка най-после намери изява в едно твърдо установено послание и правилник, неговите здрави нерви и кураж да рискува сега служеха на добро дело, той беше другар, на когото можеш да разчиташ при всички обстоятелства и който никога не клинчеше от дълга си нито поради хитруване, нито поради страх. Но той се развиваше в различна от тази на Земан насока, стана сътрудник на Държавна сигурност и действуваше — макар и в същите редици като Земан — на малко по-друг фронт. Ирка се отличаваше с талант да усвоява чужди езици и вечно скитническа натура, която го караше всяка пролет, щом пътищата почнеха да ухаят на топлина и далнини, да го засърбят петите, нали познавате онзи вечен копнеж на шофьорите да седнат зад кормилото и да заминат нейде надалеч, така че един ден той изчезна от погледа на Земан нейде зад границата, където му бяха поверили някакви специални задачи. Сега щяха отново да се срещнат и Земан вътрешно се усмихваше, представяйки си изненадата на Храдец, когато неочаквано го тупне по гърба и му рече: „Е, младежо, научи ли се вече да минаваш само на зелена светлина?“

Обаче някакъв бодро фамилиарен глас неприятно прекъсна мислите му:

— Es ist hier frei, lieber Herr?[1] Може ли да седнем при вас?

Не се зарадва много, но какво да прави. Той повдигна поглед към новодошлите и кимна:

— Заповядайте.

— Ааа, значи господинът е чех. Чудесно!

Двамата мъже, които се настаниха на масата на Земан, явно бяха спътници от едно купе. Този който го заговори, беше елегантен, малко тантурест петдесетгодишен господин с карирано сако, с кърпичка, еднаква по цвят с модната му вратовръзка, и с отракана физиономия на светски човек. Другият, по-трезв и сдържан в облеклото и обноските, беше по-млад. Франтът се провикна така, че гласът му проехтя из целия вагон-ресторант: — Herr Ober, zweimal vodka. Und Bier. Aber echtes pilsner.[2]

И веднага добави с вид на опитен човек:

— Знам, че въпреки всичко ще ни донесе „Радебергер“, мошеникът…

После се обърна към компанията на масата:

— Не знам защо, господа, но след митническите и паспортните проверки винаги изпитвам желание да пийна нещо. За да си успокоя нервите.

Земан разбра, че няма да може да работи повече, сгъна материалите за конференцията и ги прибра в чантата си.

По-младият сдържано се съгласи с него:

— Да, момчетата наистина прекаляват малко с тези проверки.

— Малко ли? Не малко, а много — взе да се възмущава елегантният господин. — По време на дежурството четат каубойски романи и така се побъркват от тях, че във всеки пътник виждат контрабандист или шпионин. Мога да ви кажа, че макар и често да пътувам, все още не съм свикнал с това. До гуша са ми дошли вече. А на вас? — обърна се той към Земан.

Земан не обичаше разговори от този род и затова, вместо да отговори, сухо попита:

— Колко често?

Франтът се учуди:

— Какво?

— Колко често пътувате зад граница?

— Два пъти месечно, скъпи мой. И все по маршрута Прага-Берлин, Берлин-Прага. Познавам вече всяка железопътна стрелка, всяка неравност по пътя. И ще ви кажа, че е доста изморително. — Той се представи: — Аз съм доктор Салаба. От Текстилана. Търговски пътник.

И другият мъж стори същото:

— Иво Холан. Редактор.

На Земан не му оставаше нищо друго, освен да каже:

— Земан.

— Също търговски сделки?

— Не. На конференция.

— Ще припадна — буйно се разсмя Салаба, — значи вече изнасяме и хора за конференциите. Някой ден ще умрем на тези вечни съвещания, събрания и конференции, господа, гарантирам ви това.

— Вие няма да умрете на тях, господин докторе — отбеляза Земан. — Имате здрав корен, както виждам.

Салаба не обърна внимание на иронията му, а продължи гръмогласно да разговаря:

— Да, така е. И знаете ли на какво се дължи? — Той се наведе към Земан и приятелски му предложи: — Не искате ли и вие да укрепите малко здравето си? Бих могъл да ви заведа на някои места в Берлин.

Другият спътник плахо го попита:

— Вие навярно добре познавате Берлин, господин Салаба?

— Ost und West, hier und druben[3], като старите си обувки… Та в другия Берлин има няколко локала с такива красиви жени, че с тях няма да забравите тази конференция до края на живота си, господин колега. Действително си струва да ги видите.

На Земан почна да му става забавно. Господи, колко бъбриви стават хората във влаковете, помисли си той. И често пъти дори не знаят с кого разговарят. Но на глас, сякаш между другото, весело го попита:

— В кое предприятие казахте, че работите?

— В „Текстилана“, Либерец. Всъщност нормално е да пътувам до Либерец, но нещата са такива, че трябва да си правя разходки чак до Берлин.

— Как така — нормално? Не разбирам — отново се намеси в разговора им Холан.

Салаба запали цигара, намести се удобно върху стола и се разприказва надълго и нашироко:

— Да, скъпи мой, не всеки у нас може да разбере този Коцоурков[4]. Работата е такава: В Либерец от незапомнени времена е съществувала прочутата текстилна фабрика „Бейвал и Хадек“. През четиридесет и осма година ние им отнемаме фабриката и същият този Хадек избягва в Англия. Там нейде в Ирландия той основава същата фирма, но вече под названието „Бенсън и Бенсън“ защото, съгласете се, чешкото „Бейвал и Хадек“ би звучало глупаво в Англия. И сега аз ходя да продавам бившите висококачествени либерецки платове на неговите хора в Берлин, които им поставят английски етикети и отново ни продават една част от тях за долари. А в Кореком хората ще се избият за тези платове. И колко валута само печели държавата от това…

С чувство на превъзходство той погледна Земан, за да види дали правилно оценява компетентността му по въпросите на външната търговия:

— Хубав номер, нали?

Земан саркастично се съгласи:

— От хубав по-хубав.

Салаба обаче беше така увлечен в приказките си, че отново не долови сарказма в гласа на Земан.

— И точно това е едно от заведенията, които би трябвало да видите в Берлин, господа — продължи той. — Какви фантастични сделки сключва там този Хадек. Измислил е номер, който може да хрумне само на един чех. Навсякъде по света се прави реклама на търговия с платове, като обличат манекенки с тях. А в берлинския филиал на фирмата на Хадек събличат манекенките. И трябва да видите как се трупат там хората и как се бият, за да купят нашите платове. Действително трябва да видите това, господа. Ако искате, мога да ви взема със себе си, когато отивам там.

Това предложение явно беше твърде съблазнително за Холан и затова той с известно съжаление рече:

— Аз съм акредитиран само за ГДР, господин Салаба. Жалко, че не ми дадоха разрешение и за Западен Берлин.

Салаба само махна с ръка, сякаш ставаше въпрос за някаква смешна дреболия:

— Че за какво ви е необходимо разрешение, господин редактор? Достатъчно е само да прекосите улицата или да се качите в метрото и сте там. И мога да ви уверя, че никой няма да ви забележи. Би било глупаво, след като вече сте в Берлин, да не разгледате и западната му част. Та това спада към професията ви… За да може по-убедително да описвате на нашите хора в родината колко отвратителен е Западът, първо сам трябва да се уверите в това, нали? — Той глътна наведнъж водката и отпи от бирата, които междувременно им бе донесъл сервитьорът. — Нали ви казах — рече той, без да се гневи, — донесе ни „Радебергер“, а не пилзенска бира. Това е по-скоро полицай, а не сервитьор, пък те навсякъде са еднакви. Ах, да, да не забравя, напоследък се разказват много хубави вицове за милиционери, не сте ли ги чували? Не знаете ли и вие някакъв милиционерски?

Земан не можа да издържи повече и доста злобно му отвърна:

— Не. Аз пък знам вицове за търговски пътници!

Обаче жизнерадостният господни Салаба не се обиди, а весело заяви:

— Това ми хареса. Знаете ли, че вие сте голям веселяк? Хайде, почвайте вицовете!

И така, в дружно веселие, те прекараха до края на пътуването.

[1] Свободно ли е тук, драги господине? (нем.) — Б.пр. ↑

[2] Келнер, две водки. И бира. Но истинска пилзенска. (нем.) — Б.пр. ↑

[3] Източен и Западен, тук и оттатък (нем.). — Б.пр. ↑

[4] Приказен градец, чиито жители са известни с глупостта си. — Б.пр. ↑

3

Пристигнаха благополучно в Берлин, където побързаха да слязат от влака в огромната зала на гара Остбанхоф, внезапно разделени от личните си грижи и багажи, в които може би носеха съдбите си, и погълнати от мислите за целта на пътуването. Любопитно е как завързаните във влака приятелства, привидно толкова близки и сърдечни, съпроводени от обещания за бъдещи срещи, контакти и забавления, връзки, така да се каже, братски и кръвни, изведнъж свършват точно в момента, когато парната машина, дизелът или електрическият локомотив изпее песента си, със сладостна умора изпъшка за последен път и лениво се разположи сред траверсите подобно на спокойно преживящо животно. Не познавам случай, когато едно такова близко приятелство между двама или повече души, свързани за час, два, три или десет с обща цел и общо купе, да продължи и секунда повече след последното изсвирване на локомотива. А понякога дори не остава време и за едно сухо и забързано: „Хайде, довиждане…“

Ала господин Салаба беше съвсем друг човек, по-бароков, по-колоритен, така че успя набързо да каже цяло изречение:

— Ако ви потрябва плат за коледен подарък на вашата съпруга, не забравяйте: казвам се доктор Салаба. Текстилана.

А Земан с чувство на хумор потвърди многозначително:

— Няма да забравя. Бъдете сигурен в това.

И те се разделиха.

Земан излезе пред източната гара на Берлин малко притеснен и смутен от чуждия език, който се говореше навсякъде край него, от потоците непознати хора, които отминаваха, забързани по работата си, при познатите или любимите си, също както в Прага, но с които тук трудно би се разбрал, от павилионите с надпис „Митропа“, в който се продаваше всичко — от захарни дражета до коняк и водка. Беше объркан и от все още непонятните за него табелки, сочещи: Zup S-Bahn, Zur U-Bahn. Zum Alexanderplatz[1], както и от грандиозните, но навяващи хлад със своите огромни размери пространства на този голям град, толкова различен от Прага с нейните малки уютни улички, кътчета и площадчета.

Малко нервно той обиколи редицата спрели таксита, докато накрая намери колата с номера, който Калина му беше казал в Прага. Наведе се към шофьора на стария мерцедес, някакъв съвсем обикновен човек на средна възраст с кожено яке и сплескана, малко извехтяла фуражна, като му каза уговореното изречение:

— Sind Sie frei?[2]

— Ja, bitte, Steigen Sie ein[3] — спокойно и с професионално безразличие отвърна шофьорът, преди да потегли по плетеницата от широки берлински булеварди, които бяха препълнени с автомобили и завръщащи се от работа хора, както всяка друга привечер. Имаше нещо странно в този град и Земан постепенно си даде сметка какво беше то: неговите исторически сгради и солидни стари градски къщи, малко мрачни на вид с тъмночервените и черни багри на тухлите и мазилките, се гушеха някак изгубени сред новите модерни постройки, а освен това ширината на неговите улици беше толкова голяма, че на човек му ставаше студено и му се струваше, че заради нея хората не могат да се сближат и са страшно отчуждени един от друг.

И този град беше все още разделен, достатъчно беше само да прекосиш улицата — както каза онзи бърборко Салаба във влака — и вече си в западния свят. Та той дори не знаеше къде го кара този шофьор, беше седнал в колата му, без да му каже целта на пътуването си, и сега лети с него бог знае къде. Ами ако е попаднал в капан и го откарват там — от другата страна? Той се изплаши малко от тази мисъл и каза към мълчаливия гръб на човека зад волана пред себе си:

— Bitte, hotel Aglergor![4]

Човекът с коженото яке и сплесканата фуражка се извърна към него, вече леко усмихнат:

— Знам, другарю капитан — рече той на чешки. — Обаче първо ще ви заведа на едно място, където спокойно и необезпокоявани да си поговорите със своя приятел.

Тайната квартира на Държавна сигурност в ГДР се намираше в един апартамент на най-горния етаж на една модерна многоетажна сграда на улица „Молщрасе“, недалеч от площад „Александерплац“. В очакване на Земан капитан Храдец се беше настанил удобно сред комфортната обстановка на апартамента, бе съблякъл сакото си и потънал в едно меко кожено кресло, разлистваше купчината списания. Те се прегърнаха по мъжки със Земан, трогнати от срещата, но въпреки това Земан усети, че мъжът, който така братски го приветствува, вече не е същият онзи Ирка Храдец, когото можеше с младежка непосредственост да тупне неочаквано по гърба и да си побъбри с него за незначителни неща. И това се дължеше не само на елегантния западен модел костюм от немачкаем плат, с който бе облечен, и на непринуденото му, светски вежливо държане, а най-вече защото под маската на усмихващите му се очи можеше да се усети огромното напрежение от рискованите приключения — вече сигурно без всякаква романтика за него, — които навярно е трябвало да преживее тук. Земан почувствува това като известно отчуждение, неочаквано му се стори, че изглежда като обикновен провинциалист до превъзхождащия го във всичко Храдец, и може би затова му рече с упрек:

— Очаквах, че ще бъдеш в колата, която ме посрещна на гарата…

Храдец се усмихна и поклати глава:

— Не беше възможно, Хонза!

Земан се посмути от неговата приятелски снизходителна усмивка:

— Извинявай, но си мислех, че щом сме на територията на ГДР…

— Но не забравяй, че сме в Берлин, Хонза — сериозно отвърна Храдец, — а това е нещо съвсем различно. Берлин все още е фронтови град — но сега вече в самия център на студената война. След няколко дни сам ще се увериш в това. Тук навсякъде гори под краката ни…

В този момент вратата се отвори и в стаята влезе шофьорът с коженото яке, който носеше поднос с две чаши чай, бутилка водка и три стъклени чашки.

— Предпочетох да ви направя чай — рече той, докато поставяше подноса на масичката пред тях. — Нашето кафе тук, в Берлин, е ужасно.

— Още в колата исках да ви попитам — каза Земан, който му помагаше да разпредели чашите с чай и стъклените чашки върху масичката, — къде се научихте да говорите така добре чешки?

— Майор Вилде, стар мой берлински приятел — представи шофьора Храдец. — Произхожда от стар болшевишки род от областта Танвалд в Чехия.

Земан вече не се учудваше на нищо, тъй като още от самото му пристигане в Берлин всичко му се струваше еднакво тайнствено и необикновено. Майор Вилде наля водка в чашките, изправи се на крака и вдигна чашата си за тост:

— Е, какво? Няма ли да пийнем, за да отпразнуваме щастливата среща?

От уважение към домакина те също застанаха мирно и чукнаха чашите си. След като седнаха отново, Вилде попита:

— Е, какво поръчение праща на Ирка нашият добър, стар приятел полковник Калина?

Земан се обезпокои:

— Какво знаете вие по този въпрос?

Вилде се намести удобно в креслото си:

— Преди половин час той ми се обади по нашата линия, за да провери дали сте пристигнали благополучно с това поръчение. Трябва да е нещо твърде интересно, щом като не се е доверил нито на телеграфа, нито на шифрограмата.

Земан погледна въпросително Храдец, но той спокойно го подкани:

— Можеш спокойно да говориш, Хонза. Другарят Вилде е мой стар сътрудник тук.

Но въпреки това Земан не бързаше, известно време той повъртя чашата между пръстите си, докато се реши да каже:

— Поръчението звучи твърде комично и Калина доста се посмя, докато ми го казваше. Заръча да идеш на една среща през който и да е ден, начиная от днес, един час след като запалят уличното осветление на станцията на метрото, Коренщрасе, Западен Берлин. Там трябва да си подсвиркваш мелодията „Stardust“ или „Звезден прах“ на оркестъра на Влах, ако все още си я спомняш. Каза, че се отнасяло за Уайт лайнс.

Храдец рязко и напрегнато го попита:

— С кого трябва да се срещна там?

Земан присви рамене:

— Не знам. Не ми каза. Рече само, че навярно ще се изненадаш. И също, че трябва много да внимаваш!

Храдец стана и си облече сакото:

— Отивам още сега.

Вилде веднага реагира:

— Ще те охраняваме. Ще уредя това!

Храдец отсече:

— Не, не… не искам. Не знаем за какво става въпрос. Може да провалим нещо. Ще ида сам.

Земан се опита да се пошегува:

— Що за среща ще бъде, ако го придружава охрана…

Обаче Вилде и Храдец сякаш бяха изгубили чувството си за хумор. Вилде, позасегнат от отказа на Храдец, рече:

— Без тази охрана… може да се окаже последната среща в живота му…

Влакът на метрото нахлу с трясък в безлюдната, мръсна и студена станция. От него слязоха малко хора, сред които беше и Ирка Храдец. Те бяха обикновени пътници, връщащи се от покупки, от кино или от посещение при познати.

Забързани и сякаш отвратени от негостоприемната обстановка на метрото, всички се пръснаха в различни посоки, остана само Храдец.

Като вдигна яката на палтото си и мушна ръце в джобовете, той почна да подсвирква тихичко мелодията на Влах и да се мотае по перона, сякаш очакваше следващия влак. Ала ако някой видеше отблизо лицето му, щеше да забележи, че под маската на безгрижие очите му издават напрежение и безпокойство. Край него мина някакъв служител на метрото, после — един алкохолик, но нито единият, нито другият не реагира на сигнала, който си подсвиркваше.

Накрая Храдец остана сам на перона и никак не му беше весело. Но внезапно се вгледа в сянката на една ниша и забеляза там някаква жена, която, полуприкрита от фирмените надписи на „Куик“, разглеждаше въртящите се табели на пътното разписание. И си подсвиркваше — съвсем леко и тихичко — същата мелодия. Храдец тръгна бавно и предпазливо, а когато стигна почти до нея, тя се извърна и го погледна. Той не можа да се сдържи да не възкликне тихичко от изненада:

— Господи, Ханка!

Ханка Бизова, някогашната манекенка от пражката фирма „Елегант“, беше също така развълнувана и напрегната като него. Но въпреки това тя сдържано му прошепна:

— Не ставайте сантиментален, а веднага тръгнете след мен. Внимавайте някой да не ни следи!

И без повече да му обръща внимание, тя бързо изкачи стълбите на метрото, а после тръгна из тъмните, безлюдни улици на предградието на Западен Берлин.

[1] Към градската железница. Към метрото. Към Александерплац. — Б.пр. ↑

[2] Свободен ли сте?(нем.). — Б.пр. ↑

[3] Да, моля. Качвайте се (нем.). — Б.пр. ↑

[4] Хотел Адлердорф, моля (нем.). — Б.пр. ↑

4

Една-единствена настолна лампа осветяваше уютното кътче между камината и домашното барче в луксозния берлински апартамент на Хакл, иначе в салона цареше приятен, топъл полумрак.

Ала на Арнолд Хакл, директор на берлинския филиал на фирмата „Бенсън и Бенсън“, никак не му беше приятно в този момент. Вече беше пил твърде много и това личеше по треперещите му пръсти, когато си наливаше кой знае коя поред чаша с джин и тоник и поставяше лед в нея. Същевременно гледаше като омаян малката модерна радиостанция, която светеше в полумрака със своите зелени и червени сигнални очи върху масичката. Обслужваше я кокалест дангалак с пъпчиво лице — бившият студент от Юридическия факултет в Прага — Хонзулка Бьом. Освен тях там седеше с чашка джин в ръка един снажен, макар вече доста възрастен джентълмен с каменно вежливо изражение на лицето и студени, иронични очи, облечен в безупречен смокинг с виолетово цвете на ревера — най-близък сътрудник и заместник на Хакл — докторът на юридическите науки Фанта. Той равнодушно коментира:

— Нали ти казвах, че е мръсница!

Хакл го схока:

— Млъкни!

От радиостанцията се разнесе пращене, а сетне някакъв приглушен, малко изопачен от микрофона мъжки глас:

— Сега и двамата излизат от метрото. Тя върви пред него, а той я следва.

Рязко и болезнено, сякаш гласът му бе причинил удар в стомаха, Хакл се наведе над радиостанцията, сам превключи на предаване и нареди с пиянско упорство:

— Продължавайте да ги следите!

Доктор Фанта си запали една пура и сухо отбеляза:

— Аз отдавна вече не й вярвам.

— Казах ти — млъкни! — нервно му викна Хакл.

— Все те съветвах да я изгониш — упорствуваше Фанта. — Тук тя навсякъде има свободен достъп, може да чуе всичко…

Обаче Хакл се инатеше като муле и с пиянска заядливост ги упрекна:

— Защото не я обичате. Гледате да я очерните. Пречи ви, че е по-умна от вас и аз я предпочетох… Не, че тя предпочете мен — тази е причината. Завиждате ми, така е. Завиждате…

— Глупости — студено отвърна Фанта. — Спи си с нея. Но я прати долу, при всички други в шоупрограмата. Там тя ни е необходима. Ще я държим под око. А през нощта прави каквото си искаш с нея.

— Не! Вие сте идиоти! — гневно изкрещя Хакл. — Нищо не разбирате. Не! Чухте ли? Тук аз съм шеф. — С рязко движение той допи чашата си и презрително удари с юмрук по радиостанцията: — Какво доказва това? Какво? Някакъв непознат я заговорил в метрото. Е, добре. Може да е забавен или да я е помолил да му покаже пътя и тя не му е отказала. Е, добре. Тръгнала е с него. Е, добре. Но това доказва ли нещо? Не. Дори не свидетелствува за изневяра!

Той така се изтощи от усилието да се аргументира,че трябваше да си налее нова голяма доза джин в чашата, която доля с тоник. Но не намери лед в купичката и отиде да потърси в хладилника в другия край на помещението. Когато отвори вратичката му, светлината за миг озари неговото подпухнало, зачервено от алкохола лице.

Фанта се обърна отвратен към Бьом:

— Съвсем се е побъркал… свършено е с него! Когато един такъв стар мъж се побърка по някое момиче, с мисията му на агент винаги е свършено… А какъв ас беше!

Хакл сложи лед в чашата си с джин и се върна при тях. В радиостанцията отново нещо запращя и се чу пак същият мъжки глас:

— Сега вървят заедно по уличките на Кройцберг… Разговарят… Следвам ги с колата си…

Хакл рязко се наведе над предавателя:

— Къде са сега? Точно!

— Не знам… Тук е тъмно… Не се виждат табелките на къщите… но е доста мръсно, кално, пълно с хартии и отпадъци… Наблизо има някаква кръчма, свири акордеон, крещят, чувате ли?… Господ знае защо са дошли точно тук…

Хакл нервно го прекъсна:

— Смее ли се?

— Кой?

— Тя!

— Не. И двамата са сериозни. Изглеждат като… влюбени…

Хакл рязко отпи от чашата си и нареди с омраза:

— Тогава ми го фотографирайте този… любовник!

Ханка Бизова беше последното нещо, което все още държеше Арнолд Хакл на повърхността. След бягството от Прага той се чувствуваше като излязъл от релсите, изпитваше чувство на срам и обида, която съдбата и примитивизмът на убиеца Блаха му бяха нанесли. Изведнъж бе загубил безвъзвратно всичко, което обичаше — и единственото, което бе успял да спаси от развалините и пепелището на своите пропаднали пражки носталгични мечти, беше Ханка. Любовта му към нея растеше, той обичаше и нейните капризи, непостоянство, тъга, смях, та дори и нервната й избухливост и моментите на скарвания между тях, обичаше начина, по който натъртено изговаряше буквата „р“, когато, кокетирайки, с гальовност на котка му казваше: „… нали никога няма да ме ррревнуваш, Арррни…“ — Той беше щастлив с нея, защото единствено тя му помагаше да забрави колко много мрази Берлин и новото си поприще в този град… Приемаше като огромно унижение и деградация това, че го бяха пратили именно тук, въпреки че хиляди пъти го бяха уверявали, че заема важен пост в самия нервен център на студената война. Той би приел което и да е друго място, защото този странен, разделен град, подобен на военен инвалид, на изрод с белязано от огъня лице, едната половина на което беше потискащо тъжна, а другата конвулсивно весела, го депримираше. Непрекъснато изпитваше чувството на мръсотия и лепкава пот, което винаги го бе вбесявало — берлинският филиал на „Бенсън и Бенсън“ бе разположен на едва тъмна, мръсна, бедняшка уличка с олющени сгради и грапави павета, място на бордеи и нощни барове, която едва когато вечерният мрак милосърдно прикриеше нейната мизерна овехтялост, започваше да блести като изискана девойка, нагиздена с огърлиците на неоновото осветление и цветните реклами. Гнусеше се от заведението, което трябваше да ръководи, гърмящо вечер от оглушителна музика, смехове, викове, писъци, тропот и избухващи тапи от шампанско, а сутрин изнурено, сиво, смърдящо на цигарен дим и разлят алкохол като типична долнопробна кръчма, гнусеше се и от деветте момичета, които бе наел в стриптийз програмата, защото вечно му миришеха на пот, на лепкави мъжки ръце и евтини парфюми — никога не можеше да види в тях жени, способни да възбудят страсти, а материал, с който, против волята си и леко отвратен, бе принуден да работи. Колко много се различаваше от тях Ханка — сияйно чиста, ухаеща на свежест, младост и естествена красота. Тя беше първата жена в живота му, която, когато се съблечеше и отстранеше грима от лицето си, изглеждаше още по-красива и привлекателна — това беше нейната малка тайна, която знаеше само Хакл и го караше да изпитва гордостта на щастлив притежател. Затова ужасно се страхуваше да не стане твърде стар за нея и да не я загуби, съзнавайки, че ако това се случи, навярно би се побъркал, така че много беше му се насъбрало — опасенията за Ханка, блясъкът и мизерията на Берлин, мръсотията на улиците и къщите, сред които трябваше да живее, — правеше го все по-раздразнителен и нервен и единствено алкохолът му помагаше да се справя с разклатената си нервна система и да се задържи поне малко на повърхността. Започваше да пие още от сутринта и само състоянието на алкохолно опиянение, в което непрекъснато се поддържаше, му помагаше да носи през целия ден маската на делови мъж от класа, на властен, целеустремен бос със здрави нерви, на шеф, който ръководи всичко с твърда ръка — поне така си мислеше за себе си, — а вечер да поздравява гостите на заведението с очарованието на светски домакин.

Тази вечер обаче барът „Уайт лайнс“ беше затворен. Провеждаше се генерална репетиция на новата стриптийз програма, чиято премиера щеше да бъде през следващата нощ. Така че веднага щом Хакл изключи радиостанцията, с която беше във връзка с преследвачите на Ханка, всички напуснаха апартамента му и се събраха в бара, където Хонзулка Бьом седна до пианото и засвири за кой ли път вече встъпителния и главния мотив на мелодията, която от утре според техните представи трябваше да се превърне в най-новия берлински шлагер. По негов знак по дългия подиум между масите започнаха да се изкачват манекенките, участвуващи в шоу програмата, които с бавни движения почнаха да имитират събличане и хвърляне на частите от тоалета си сред публиката. Начело вървеше полякинята Заза Брониевска, която даваше тон и определяше ритъма, пеейки баналната песен:

— … бялата линия привлича,

бялата линия мами,

от нея всеки мъж е пленен,

и господинът и скитникът беден.

Най-висше блаженство изпитва

мъжът, когато съблича

жените от линиите бели,

които с платове красиви

фирмата „Бенсън“ облича…

Иначе в подземното помещение на бара беше празно, студено и влажно, единствените зрители там бяха Хакл и Фанта, които, погълнати от собствените си мисли и проблеми, гледаха с професионално безразличие изпълнението на тази нощна генерална репетиция. По едно време нещо на подиума не вървеше, както трябва, Хонза Бьом престана да свири, изкачи се на подиума при момичетата и пляскайки с ръце, за да определи такта, започна сам да показва как си представя танцовите стъпки и идеалния стриптийз. Всичко това изглеждаше твърде комично.

В този момент иззад кулисите бързо излезе набит, мускулест мъж с червена, малко поовехтяла и омазнена парашутистка барета, който се приближи до Хакл:

— Ето ви снимката, шефе. Внимавайте, още е влажна!

Хакл нетърпеливо се наведе да разгледа снимката, която Збишек Брониевски бе оставил на масичката пред него. На нея личаха Ханка и Храдец, погълнати от поверителен разговор. Хакл разгледа внимателно Храдец, а сетне по-скоро на себе си, отколкото на Фанта, който с любопитство надзърташе през рамото му, презрително рече:

— Съвсем банален тип и при това зле облечен. Явно не може да представлява някаква опасност.

Ала Фанта с присъщото му злорадство коментира съвсем различно:

— Защо? Не изглежда толкова зле. Пък е и млад…

Това разяри Хакл. Той обърна снимката обратно, за да не я гледа повече, хвърли я на масата и изкрещя:

— Стига! Стоп! Това не е репетиция, а някакъв бардак, дами. — Той се втурна към подиума и започна да ругае: — Мислите, че ще ви плащам, за да мързелувате ли? За този занаят е нужен висок професионализъм. Тук не е като да се кълчите на улицата, макар че и за там трябва професионализъм. Ако не искате да работите тук, може да опитате там!

Заза Брониевска плахо се опита да възрази:

— Вече сме изморени, шефе.

— Това не е извинение за никого. Дори и за мел — продължаваше да крещи Хакл. — Нашият девиз на деня е: Най-висше блаженство е да събличаш жени, а не пънове, благоволете да разберете това, дами. Трябва да бъдете секси, разбирате ли, секси, иначе всичко отива по дяволите. А вие сте секси колкото едно дърво…

Неговата тирада беше прекъсната от един глас, който идеше от дъното на затъмнения бар:

— Защо така се ядосваш, Арни, скъпи? Пак ще те заболи жлъчката.

Той рязко се извърна към този глас. Между масите в полумрака спокойно и самоуверено към него идеше Ханка. Тя леко го целуна по бузата и го отведе отново на бара, където вдигна чашата му и я помириса:

— Какво пиеш? Джин ли?

Тя пийна от чашата. Хакл само безпомощно я попита:

— Къде беше толкова време?

Ханка преметна мантото си през облегалката на високото столче и седна:

— Малко на въздух. Да се поразходя.

— Сега, през нощта ли?

— А защо не? Поне е по-спокойно. Въздухът е топъл, чувствува се дъхът на пролетта.

Хакл стисна конвулсивно обърнатата фотография върху тезгяха на бара и попита:

— Сама ли?

Ханка спокойно се усмихна:

— Предимно.

Хакл стискаше снимката така, че чак пръстите му побеляха, мъчейки се да превъзмогне яда си и желанието да й покаже това доказателство. Той избухна:

— Лъжеш!

Обаче Ханка отби обвинението му с иронично превъзходство:

— Ррревнуваш ли, Арррни? Това е малко под твоето ниво.

Тя забеляза обърнатата снимка, която той вече искаше да вдигне от масата и да й я покаже, и спокойно го попита:

— Какво е това, Арни?

Хакл изведнъж загуби целия си кураж, само покорно измънка:

— Нищо — отвърна той и постави снимката обратно на масата.

Ханка стана от стола и предложи:

— Искаш ли аз да им покажа?

И без да дочака отговор, се изкачи на подиума при танцьорките:

— Вижте сега, момичета, главно ти, Зузка как пристъпват манекенките… Хонза, дай тон и такта…

Хонза Бьом отново почна да свири мелодията на новата шоупрограма. А Ханка тръгна, пристъпвайки красиво, с неописуем чар по подиума, като възбуждащо, с изискано свенливи движения имитираше събличане, усмихваше се на Хакл и пееше:

— Бялата линия привлича,

бялата линия мами…

Хакл я гледаше, пиеше и му се искаше отчаяно да изкрещи заради своето безсилие да се противопостави на нейния неудържим чар. Вместо това обаче поразено прошепна:

— Тя ще ме побърка… Как може да е толкова хубава, мръсницата…

5

През целия ден, докато беше на конференцията на криминалистите, Земан прекара като на тръни. Тя беше организирана с присъщата немска акуратност и при други обстоятелства Земан навярно би се възхищавал, като гледаше как на немците всичко им върви като по часовник, как безупречно функционира техниката им, с която им демонстрираха типични случаи от криминалистиката и тяхното решение, най-модерните методи и средства за разследване и разкриване на следи и доказателства, или пък най-новите сведения из областта на дактилоскопията, трасологията, балистиката, химията, физиката, съдебната медицина и не знам още какво. Щеше да прекара приятно времето си на великолепния тържествен обед, придружен от множество остроумни тостове на най-изтъкнатите криминалисти от социалистическите страни, с които с удоволствие би се запознал и обменил опит. Обаче от главата му не излизаше Ирка Храдец и неговата секретна задача, а от момента, в който разбра, че тайнственият агент с псевдоним „Stardust“ е Ханка Бизова, която добре познаваше от Прага, беше напълно погълнат от мислите си за тях. Затова веднага щом приключи следобедното заседание, той се оплака от главоболие и общо неразположение, отказа прегледа на лекаря, който веднага му предложиха, извини се, че няма да присъствува на вечерята и подготвената след нея програма, и побърза да се срещне с Ирка Храдец в апартамента на ул. „Молщрасе“.

Така че те отново седяха в тайната квартира на немското контраразузнаване и тримата — той, Ирка Храдец и майор Вилде, обсъждайки информацията, която Ханка бе дала на Ирка.

— Западногерманският филиал на фирмата „Бенсън и Бенсън“ и неговият локал със стриптийз програма са ни известни отдавна — отбеляза майор Вилде. — Там е седалището на много опасна групировка, чиято дейност е насочена към разстройване на живота в ГДР, като се привлича и отвлича на запад нашата интелигенция — хора на изкуството, учени, специалисти… Оглавяват я доктор Фанта, бивш наш депутат на Социалдемократическата партия, който е избягал тук по време на февруарските събития, и Ян Бьом, бивш студент по право, също емигрант.

— А сега към тях се е присъединил и Арнолд Хакл, който като техен шеф има задачата да разпространи тази дейност и върху територията на Чехословакия — замислено добави Храдец.

— Само че у вас те ще се справят много по-трудно — усмихна се Вилде. — Прага не е Берлин. При вас не могат да правят това, което засега все още могат да правят у нас — свободно да преминават от Изток на Запад, морално и икономически да развращават хората, да ги подкупват и да им въздействуват идеологически.

Земан умно реагира:

— Казахте — засега?

Вилде кимна и рече многозначително:

— Да, може би много скоро ще измислим нещо. Ще решим този въпрос. Трябва!

Храдец не слушаше внимателно разговора им, явно беше, че усилено размишлява, комбинира и се мъчи да намери отговор на това, което знаеше засега:

— Обаче изглежда, че Хакл преследва други цели по отношение на нас.

— Какви? — попита Земан, който смяташе, че Храдец вече е стигнал до някакво заключение.

— Точно това е, което не знаем. И Ханка не го знае. Известно й е само, че операцията има две секретни названия: Уайт лайнс и Лиоте. Когато попитала Хакл какво означават, той й отвърнал шеговито със следната история: След едно сражение по време на Втората световна война генерал Айзенхауер посетил един полуразрушен замък край Рейн, където бил настанен щабът на една френска дивизия, и заварил там нейния командуващ, генерал Лиоте, зает с необичайна дейност — френският генерал използувал краткото затишие между боевете, за да засажда с трескава бързина млади зелени фиданки от двете страни на входната алея към замъка. Айзенхауер се учудил: „Защо правите това, вместо да си почивате, господин генерал, каква полза ще имате от тези дървета? Нали след малко дивизията ви ще трябва да напусне замъка и да продължи по-нататък?“ Генерал Лиоте се усмихнал: „Но като се върна тук след двадесет години, от двете страни на алеята моите фиданки ще са израснали в прекрасни дървета. И ще ми пазят сянка, когато ми е необходимо.“ — За този остроумен французин си спомнил по-късно Айзенхауер и нарекъл операцията на негово име.

— Интересна историйка — замислено рече Вилде, а може би в нея се крие ключът към това, което все още не знаем и не разбираме. — Това ли е всичко, което Ханка е успяла да измъкне от Хакл?

— Да, всичко. И още, че Хакл е донесъл от Лондон строго секретни инструкции, списъци на хора, действия и мрежата, която трябва да се изгради у нас. Всичко това той държи под ключ в сейфа в стаята си и никой няма достъп до него. Но аз трябва да се добера до тях, иначе няма да смея да се покажа пред очите на Калина.

— А как смяташ да стигнеш до тях? — попита Земан.

В отговор Храдец се усмихна и му показа нещо, от което Земан като професионалист направо се възхити. Кутийката със сапунообразно вещество, която Храдец извади от джоба си, съдържаше отпечатъци от ключове.

— Ето така — поясни Храдец, — Ханка ми предаде отпечатъците от ключовете на сейфа на Хакл.

— Тя наистина е много смело и способно момиче — с възхищение рече Земан.

Обаче Вилде забеляза предвидливо:

— Още по-смел трябва да бъде онзи, който ще използува ключовете, за да се добере до инструкциите. За половин час ние ще изготвим ключовете, но трябва на място да се изпилват, да се намери цифровата комбинация… за това е необходимо време… а там всяка секунда може да струва живота.

Земан решително заяви:

— Това е точно задача за мен. Имам известни познания относно сейфовете и струва ми се, повече, отколкото всеки от вас. Ще ида аз.

Храдец рязко отхвърли предложението му:

— Ти си луд, Хонза!

— Защо? Мислиш, че мога спокойно да седя на конференцията, да слушам реферати и да бъбря с колегите през почивките, когато тук става въпрос за толкова важно нещо?

— Не, няма да те пусна да идеш там — решително заяви Хонза. — Това е наша работа!

— Това е задължение на всеки комунист, Ирка. Както твое, така и мое.

Тогава се намеси Вилде:

— Чакайте, не спорете. Според указанията от Прага отговорен за тази операция е само лично капитан Храдец. Но ние ще постъпим по друг начин.

И двамата се извърнаха към него, а Храдец попита:

— Как?

— Имаме си там наш човек.

— Къде? Във фирмата „Бенсън и Бенсън“ ли?

— Да. Направо при Хакл.

— А Ханка не знае ли за него?

— Не. До този момент никой не знаеше за него… освен мен.

— Кой е той?

— Един поляк.

— Емигрант ли? — попита Земан.

— По време на войната воювал в Англия, а после останал там — поясни Вилде.

— Как го спечелихте за нас?

— Иска да се завърне заедно със сестра си безнаказано в родината. Обещахме да се застъпим за него пред полските другари… ако ни окаже известна помощ.

— Каква?

— Като, да речем, този ваш сейф — усмихна се Вилде. — По-лесно може да се добере до него, с по-малък риск. Познава много добре живота там, понеже се чувствува като у дома си, и може да избере най-подходящия момент.

Обаче Храдец не беше съгласен:

— Да разкрием пред него Ханка ли?

— Не. Ще разкриеш само себе си. Ще идеш сам при него и въобще ще му разкриеш възможно най-малко. Само най-необходимото. Отговаря на паролата „Арнхайм“.

— Добре, това ми изглежда разумно — съгласи се Храдец.

— Обаче си остави пистолета вкъщи.

— Защо?

— Ако те разкрият там, и пистолетът няма да ти помогне… — рече Вилде и тихичко добави: — А по невъоръжен човек е по-трудно да се стреля.

Земан съпроводи Ирка Храдец до границата на американския сектор в Западен Берлин. Там те спряха пред една витрина и се загледаха в нея, сякаш бяха случайни непознати.

Беше късно през нощта, малко по-далеч от тях блестеше на лудешки забавляващия се шум от коли, джазови тромпети, саксофони и реклами, като по време на някаква голяма пролетна процесия, трептяха надписите на кината и баровете, и всичко това в сравнение с тъмната и тиха отсечка на уличката, на която стояха, въздействуваше като някакъв ад. На Земан изведнъж му стана страшно тежко да се раздели с Ирка Храдец, изпитваше тревожното желание да не го пусне там или в пълната с опасност неизвестност, чувствуваше почти кръвна връзка тук с него, така далеч от родината, и се страхуваше да не го загуби.

— Тръгвам, Хонза!

— След колко време ще се върнеш?

— Може би след час, два, три, или чак на сутринта, зависи как ще ми потръгне, не знам още.

— Ще те чакам тук!

— Луд човек — рече Храдец.

— И без това сега не бих могъл да заспя.

Храдец приятелски, с благодарност му се усмихна:

— Хайде, довиждане — сбогува се той.

— Довиждане! И наслука! Върни се жив и здрав! — помоли го Земан, като трябваше да положи усилие да овладее гласа си и Храдец да не забележи вълнението и тревогата му.

6

Над витрините, в които бяха изложени множество английски раирани платове и манекени с ушити от тях костюми, блестеше голям неонов надпис: „BENSON & BENSON“, Ltd., а под него над входа, закрит с тежка завеса, по-скромното: „WHITE LINES, Grobe englische Modenschau“. Пред този малко необикновен за един бар вход стоеше Збишек Брониевски с великолепна портиерска униформа, украсена със златни копчета и още по-златни ширити, който канеше минаващите по тротоара дами и господа да влязат вътре и за да ги примами, им предлагаше серия порнографски снимки.

Но не се наложи дълго да убеждава двамата мъже, които в този момент бяха спрели до него. Те бяха чехи — познатите ни доктор Салаба, и редакторът Холан, когото Салаба все пак бе успял да придума да тръгне на тази нощна разходка из Западен Берлин. Доктор Салаба искаше да се изтъкне пред него и затова свойски заговори на Брониевски:

— Дръж си ги за теб тези свинщини, не е необходимо да ме агитираш, аз се чувствувам тук като у дома си… Мистър Хакл завърна ли се от Лондон? Вътре ли е?… Да?… Чудесно… — Все пак той взе колекцията снимки от ръцете му. — Чакай, може би ще бъдат интересни за господин редактора.

Салаба връчи снимките на Холан:

— Разгледайте ги, това са техните манекенки… Страшни мадами, нали? А пък ако ги видите в натура… Цял живот ще ми бъдете благодарен, че ви доведох на това модно ревю… Купете си ги за спомен. Вашите приятели в Прага сигурно ще се избият за тях…

Смутеният Холан му върна фотографиите:

— Не, благодаря, не искам. Много сте любезен, но…

Салаба разбра.

— Ах, да, нямате пари, нали? Спокойно, това може лесно да се уреди. Оставете този въпрос на мен. Елате. — И го повлече със себе си зад тежката завеса на бара.

Храдец развеселено наблюдаваше тази сценка от срещуположния тротоар, а когато те влязоха вътре, огледа за последен път уличката, която със своите цветни светлини, неони, блестящи витрини и светещи реклами на нощните заведения сега приличаше на великолепно издокарана дама на голям бал, увери се, че не идват повече посетители, че въздухът е чист — и тръгна към входа. Брониевски веднага го заговори с професионална рутина:

— Wollen Sie schone frauen sehen? Sehr sexy? Besuchen Sie unsere modenschau. Schauen Sie auf diese photos. Sexy, nicht wabr?[1]

Обаче за негова изненада Храдец тихичко му отвърна на чешки:

— Предпочитам снимки от… Арнхайм!

Брониевски се сепна. Помълча известно време, а после също така тихичко отвърна на полски:

— Влезте засега вътре. Когато започне програмата, ще дойда при вас…

Храдец влезе и веднага се потопи в атмосферата на смесица от викове, гръмогласен смях, музика, писъци и тропот като в дива река. В помещението цареше полумрак, нарушаван само в ритъма на цветомузиката от кървавите проблясъци на рефлекторите, продиращи облаците син цигарен дим върху подиума, където точно в този момент под звуците на баровия оркестър излизаха полуголите гърли и показваха на всички страни отделни букви, които образуваха надписа: GROBE MODENSCHAU. После обърнаха своите табелки, които сега образуваха: WHITE LINES В & В.

По стечение на обстоятелствата Храдец беше принуден да седне при двамата чехи, които преди това бе видял да влизат в бара, тъй като единствено на тяхната маса имаше свободно място в иначе неголямото помещение, препълнено сега с пъстра клиентела от застарели татковци с бирени коремчета, американски войници в отпуск, интелектуалци, хипита, емигранти и сутеньори от западноберлинския подземен свят. Беше му все едно къде ще седне, защото и така не можеше да чуе собствените си думи. Но въпреки това Салаба го заговори:

— Какво удоволствие за очите, нали?

Храдец не реагира. Тогава Салаба опита по друг начин:

— Wunderbar, nicht wahr? Beautiful? Tres joli, n’est’ce pas?[2]

И тъй като Храдец не отвърна и на това, а продължи да седи с неразбиращо, каменно лице до тях, Салаба доволно рече на Холан:

— Нали ви казах, че е датчанин или финландец, с една дума — скандинавец. От пръв поглед може да се отгатне по типичния му вид на човек от севера. Което е чудесно, защото ще можем спокойно да разговаряме, без да му обръщаме внимание. Въобще на мен много ми харесва, че тук, на Запад, никой не разбира чешки и човек има приятното чувство на сигурност, свобода и волност.

Холан се прояви като патриот:

— А нима в родината нямате такова чувство?

— Там е малко по-сложно — закиска се Салаба. — Нали знаете старата народна мъдрост, че когато се срещнат трима чехи, то непременно единият от тях ще се окаже полицай?

И не подозираше, бедният, колко верни бяха думите му в този момент. Въпреки напрежението от предстоящата задача Храдец доста се забавляваше, като слушаше диалога им. И не само това — информацията, която чуваше, ставаше все по-интересна. Защото Салаба взе да обяснява на Холан:

— … да не забравя за западногерманските марки. Когато господин Хакл се появи тук, ще се разберем с него. Вие ще му дадете крони…

— Но аз не кося у себе си никаква чехословашка валута — разтревожи се Холан.

Обаче Салаба само се усмихна на наивността му:

— Това е ясно. Ще подпишете една разписка, че в Прага ще внесете в неговата банкова сметка, той ще ви даде номера, толкова и толкова крони, а той веднага ще ви даде сумата в марки.

Това предложение явно бе твърде съблазнително за Холан, но въпреки това все още го мъчеха съмнения и страхове:

— Трябва да ме разберете, господин Салаба, знам, че ми мислите доброто, но аз не бих искал да се забърквам в неприятности. Моето положение е по-сложно от вашето — аз съм журналист, кореспондент на нашата телевизия, което ще рече официален представител… и в никакъв случай не бих могъл да приема политически или някакви други компромиси, разберете това…

Господин доктор Салаба се разсърди:

— Оставете политиката на мира! Кой тук ви говори за политически компромиси? Господин Хакл е един абсолютно коректен търговец, който няма нищо общо с политиката. Дълго време е живял в Прага и така е обикнал чехите, че дори и любимата му е чехкиня, ще видите. Той винаги ми казва: „Не знам на какво се дължи това, господин Салаба, но аз съм толкова сантиментално настроен към вас, чехите.“

Храдец с удоволствие би изслушал докрай тези много интересни разсъждения на Салаба, но някакъв глас внезапно прозвуча над него:

— Kommen Sie mit. Ich habe da hinten schone sexy photos, verstehen Sie? Sehr sexy, sehr pikant…[3]

Той стана и последва Брониевски в полумрака. Обаче успя да чуе думите на Салаба, който весело каза на Холан:

— Видяхте ли как датчанинът го разбра? Ах, тези датчани са страшни безсрамници!

Всичко тук изглеждаше като което и да е място зад кулисите на едно модно ревю — стойки с приготвени тоалети, калъфи, огледала, тоалетни масички с гримове, типичен женски безпорядък, разхвърляни в бързината чантички, обувки, черни чорапи, сутиени и колани с жартиери върху столове и паравани. В тъмното кътче зад завесата се намираше малката фотолаборатория на Брониевски с увеличител, промиваща апаратура и снимки, закачени да съхнат на опънати въженца. Там той заведе Храдец през малката вратичка до бара и го попита на полски:

— Кой ти даде моята парола?

— Един приятел.

— Какво искаш?

Храдец предпазливо се огледа:

— Не е ли по-добре да излезем? На улицата?

Брониевски мрачно отхвърли предложението му:

— Не, тук е по-безопасно. Никой няма да ти обърне внимание, ако те види тук, свикнали са да си водя клиенти. — Той се досети какво имаше предвид Храдец и затова с присмех го подкани:

— Можеш спокойно да говориш. Тук няма подслушвателна уредба, нито пък чужди уши. Но за твое успокоение можем да пуснем и това…

Той превъртя копчето на театралния репродуктор върху стената и в съблекалнята нахлу оглушителен шум, музика и викове от бара. Храдец се поколеба още малко, преди да каже шепнешком:

— Интересуват ме едни списъци.

— Какви?

— Тези, които Хакл държи горе в сейфа си.

— Какво съдържат?

— Не знам — откровено призна Храдец, — Хакл ги е донесъл от Лондон.

— От офицерите на английската тайна служба ли?

— По всяка вероятност.

— И какво искаш сега от мен? — студено и враждебно го попита Брониевски.

— Да ги преснимаш. Но така, че никой да не разбере.

Брониевски ядосано скочи:

— Ти си луд?! Аз все още обичам себе си — а това ми мирише на гробище. Как ще се добера до тях?

— Нося ти ключовете от сейфа — спокойно отвърна Храдец. — Ето ги!

Той извади от джоба си кутийка с два блестящо нови ключа и ги постави на масичката пред Брониевски. Но той ги гледаше мрачно, без да ги докосне. Тогава Храдец извади от джоба си и един миниатюрен шпионски фотоапарат:

— Също и тази играчка. Има отлична светлосила. Достатъчна е само една настолна лампа или батерийка. Е, какво? Ще го направиш ли? — Той сложи пред него пачка банкноти. — Ще получиш достатъчно пари, това е само предплатата. А също и въпросът с Полша… Ще ти се уреди!

Брониевски продължаваше да мълчи, накрая процеди през зъби резултата от своите сложни разсъждения:

— Ако извикам сега Хакл, ще те очистят. Ще изчезнеш безследно, а аз ще живея спокойно.

Храдец разбра, че Брониевски казва това съвсем сериозно. Обаче външно запази спокойствие и настоя:

— Казаха ми, че на теб може да се разчита… И че не се страхуваш от нищо!

Брониевски враждебно изръмжа:

— Всеки се страхува от смъртта!

Храдец усети как противно на волята му пот изби на челото му, но той не искаше да го изтрие, за да не разбере полякът, че се страхува — между тях се бе издигнала бариера на враждебност и недоверие — а това нямаше да има добър край, проклинаше момента, в който се бе съгласил да иде с него зад кулисите, защото от там нямаше изход… Трескаво взе да обмисля какво да направи, но в този момент в съблекалнята шумно нахлуха бъбривите манекенки в костюми на гърли. Те бързо почнаха да се преобличат във великолепни вечерни тоалети. Тази, чиято тоалетна масичка се намираше до завесата, нервно извика:

— Кой е при теб, Збишек?

— Един клиент.

— Изхвърли го. Не мога да се преоблека. Нали знаеш, че не мога да понасям мъжете!

— Успокой се, Зузка — покорно я помоли Брониевски. — Той не гледа…

Той старателно притвори завесата и обясни на Храдец:

— Това е сестра ми. Полска аристократка. В стара Полша сега щяха да й се кланят до земята, да й целуват ръка и да й казват: ваше благородие. А тук, за да не умре от глад, е принудена да показва бедрата си на глупавите немци…

Представата за това го изпълни с такава злоба и ненавист, че той внезапно реши:

— Може ли да уредиш така, че утре вечер Хакл да го няма вкъщи?

Храдец разбра, че бе спечелил.

— Да, можеш да разчиташ!

Брониевски взе ключовете, фотоапарата и парите от масичката, пъхна ги в горния джоб на портиерската си униформа и заяви:

— Ела тук вдругиден в осем часа сутринта. Вратите на къщата и на бара ще бъдат отворени. Влез направо тук, по това време е мъртво, всички още спят. Ще получиш списъците!

[1] Искате ли да видите хубави жени? Много секси? Посетете нашето модно ревю. Вижте тези снимки. Секси, нали? (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Чудесно, нали? Красиво? Много хубаво, нали? (нем., англ., фр.). — Б.пр. ↑

[3] Елате с мен. Там отзад имам хубави порнографски снимки, разбирате ли? Много секси, много пикантни… (нем.). — Б.пр. ↑

7

Когато Ирка Храдец отново влезе в бара, вече бе започнала и главната част на модното ревю на фирмата „Бенсън и Бенсън“. По подиума, като по корабен мостик над развълнувано море, плавно, с дълга танцова стъпка, полюлявайки бедра, пристъпваха в редица стройните манекенки с черно-бели раирани вечерни тоалети, които под ритъма на песента на Заза започнаха едновременно като машини да се събличат. Вървящата начело Заза Брониевска, красива, елегантна и аристократична като истинска графиня, с леко презрение в очите, се носеше по подиума като млада чистокръвна кобила — както с възхищение си рече Храдец — и пееше:

Бялата линия привлича,

бялата линия мами,

от нея всеки мъж е пленен,

и господинът, и скитникът беден.

Най-висше блаженство изпитва

мъжът, когато съблича

жените от линиите бели,

който с платове красиви

фирмата „Бенсън“ облича…

Мъжете от масите в краката им също пееха, възторжено крещяха, свиркаха, тропаха и протягаха ръце към нея и останалите танцьорки, за да хванат частите от дамския тоалет, които те постепенно им хвърляха от подиума. Хонзулка Бьом сияеше от доволство — успехът беше фантастичен, колосален и утре цял Берлин щеше да говори за новата шоупрограма. Опиянен от бурните овации, той скочи на подиума при манекенките и започна да крещи сред възторжените викове на публиката:

— Да живее красотата на белите линии. Нашите бели линии са тук за вас, господа. Всяка от тях ще дойде лично на вашата маса, за да прибере частите от тоалета си! Белите линии са ваши!

Храдец погледна с леко отвращение гората от жадни мъжки ръце, протягащи се към парфюмираните части на дамските тоалети. Неочаквано си даде сметка, че всъщност женската голота съвсем не е възбуждаща, по-възбуждащо е винаги онова, което не се вижда — красивото тайнство около нея и пред нея.

Той се промъкна през тълпата разярени мъже, скупчени край подиума, за да се върне отново на масата си, но установи, че мястото му вече е заето. Там седеше, погълнат от поверителен разговор с двамата му сътрапезници, Холан и Салаба, някакъв господин с безупречен смокинг и бяла хризантема на ревера.

Мъжът веднага стана, освободи стола и се извърна към него, за да му се извини. Обаче в същия момент и двамата се вцепениха. Това беше Арнолд Хакл. Никога не бяха се срещали, но се познаваха. Храдец познаваше Хакл от досието му, а Хакл пък него от снимката. Двамата се измериха с поглед, а сетне Хакл студено попита:

— Този господин от вашата компания ли е, мистър Салаба?

— Ами! Случайно седна на масата ни. Той е някакъв датчанин — отвърна Салаба. После забеляза снимките в ръката на Храдец, намигна му с мъжка солидарност и с изправен палец над стиснатия си юмрук — международен символ на одобрение — го похвали:

— Prima. Sehr pikant, nicht wahr? — Той протегна ръка към снимките: — Darf ich auch kucken?[1]

Междувременно Хакл вече бе превъзмогнал първоначалната си изненада и с присъщата му изисканост рече на Салаба и Холан:

— Оставете го. Аз ще ви покажа по-хубави. Елате с мен, каня ви на едно малко питие в апартамента ми горе, господа!

Те веднага станаха и поласкани от неговото благоволение, бързо го последваха. По пътя Хакл спря за момент до бара, наведе се към Фанта, който сега изпълняваше ролята на барман, посочи му с очи Храдец и изсъска:

— Тук е! Имал е дързостта да дойде чак в заведението! Понатупайте го тогава!

А сетне отново с непринудена светска лекота елегантно хвана подръка Холан и Салаба и поздравявайки на всички страни с поклони, ги поведе покрай подиума, където току-що бе свършил стриптийзът, към дъното на бара.

Неочакваната среща с Хакл обезпокои твърде много Храдец. Но той не знаеше, че Хакл познава физиономията му от снимката с Ханка, която бе направил за него Збишек Брониевски. Ако можеше да предположи това, щеше да разбере на какво се дължеше страхът, безпокойството и колебанието на Брониевски, когато се мъчеше да го спечели за сътрудник. И така имаше само чувството, че мисията му е свършила и трябва колкото може по-скоро да изчезне жив и здрав оттук. Затова набързо плати сметката си, взе палтото си от гардероба и излезе.

Навън той с облекчение вдъхна влажния нощен въздух. След оглушителния шум в бара тихата западногерманска уличка му изглеждаше като някакъв рай. Сега тук беше мъртво, без минувачи и коли, без жива душа, само трепкаха неоновите светлини над баровете, а в тъмните ъгълчета няколко улични момичета чакаха клиенти. Колко млади са, помисли си той. И защо всъщност трябва да вършат този занаят — стар като самото човечество? Наистина ли не могат да си намерят друга работа? И му стана тъжно за тези момичета, които чакаха в нощния хлад само по гащички или чорапогащници, с късо болерце на голите гърди, подобни на витрини на горчивата любов, жива примамка за евентуалните клиенти. От студения грапав паваж лъхаше студ и като се загърна по-плътно с палтото си, той побърза да изчезне колкото може по-скоро от тази ползува ща се с лошо име уличка. Обаче неочаквано някой извика зад него:

— Ein moment, junger mann. Sie haben nicht bezahlt![2]

Той учудено се извърна и видя зад себе си бармана на White Lines, на когото преди малко бе платил. Затова безмълвно извади от джоба на сакото си касовата бележка с потвърждение, че е платил сметката си, и му я подаде. Фанта я взе от него, обаче със суха усмивка я скъса и хвърли:

— Nein. Ich hab’gesagt, dab du uns gar nicht bezahlt hast, verstehst du, jump?[3]

И го хвана заканително за лакътя. Храдец познаваше тези номера, с които понякога сервитьорите от периферията на големия град обираха парите на наивните клиенти. Затова, без да се страхува, се изтръгна от него и понечи да продължи пътя си. Ала когато се обърна, видя, че пред него е застанал някакъв дългуч с пъпчиво лице, пианистът на бара Хонза Бьом, и още някакъв мъж със сервитьорски фрак, и че и двамата държаха дълги гумени палки в ръцете си. Те му се усмихваха и потупваха многозначително тези смъртоносни оръжия в дланта си.

И тогава Храдец разбра, че това не е само една обикновена игра между сервитьор изнудвач и наивен клиент, попаднал за първи път в демимонда, а че положението е много по-сериозно.

Той светкавично взе решение и без да чака повече, се нахвърли върху тях с ловки удари, на които с години го бяха обучавали в курсовете по карате.

А онзи, който бе наредил да се състои този зверски побой върху влажния нощен паваж, сега със спокойната усмивка на джентълмен, за когото такава дреболия като парите съвсем не е от значение, преброи пачка западногермански марки и ги подаде на Холан:

— Много се радвам, че мога да ви помогна с нещо, господин редакторе!

Холан сякаш бе попаднал в друг свят. Той бе очарован от салона на Хакл, изящно обзаведен със старинни стилни мебели, меки персийски килими, червени дивани и кресла и дискретни цветни осветителни тела до камината и над домашния бар, от изискаността, с която Хакл ги прие и им поднесе джин с тоник в тънки кристални чаши, и от неговата благородна естественост, с която бе изслушал молбата да му обмени пари, изложена от доктор Салаба. Не можеше дори и насън да повярва, че всичко ще стане толкова лесно и че само за една нощ ще се превърне от беден телевизионен редактор, принуден пестеливо да разпределя оскъдните си дневни пари, в човек от големия свят, който може да си разреши всичко. С треперещи пръсти той пое парите от Хакл и с трескава бързина ги пъхна в джоба си, преди Хакл случайно да промени решението си, а сетне трогнат, заеквайки, взе да му благодари:

— Не знам как да ви се отблагодаря… Бъдете сигурен, че до един месец ще внеса тази сума в крони на ваше име в Прага… А ако дойдете някога там, ще ви се реванширам…

— Това е дреболия… — прекъсна го със студено превъзходство Хакл. — Нищо не искам от вас. — Той се усмихна, разположи се удобно в креслото срещу него, отпи от джина и с удоволствие си запали една пура, като предварително я овлажни с устни. — Достатъчно ми е, ако промените поне малко мнението си за нас, хората от Запада. Защото всъщност аз мисля, че вежливостта и коректността в отношенията е най-добрият път към разбирателство между хората с различни политически убеждения в този побъркан, разделен свят. Апропо, хареса ли ви нашата нова модна колекция, господин докторе?

Доктор Салаба се разтопи от възхищение:

— Чудесна е. Много интересни са белите райета, които се повтарят във всичките ви модели. Това нещо ново ли е?

С презрителна иронична усмивка Хакл повдигна вежди от учудване, че такъв специалист като Салаба може да не е осведомен по този въпрос:

— Уайт лайнс, белите линии — това е шлагерът на тазгодишната пролетна лондонска мода… И ще стане, надявам се — подчерта той, — също голям моден шлагер на пражката мода през следващата пролет.

Салаба прие това като съвет:

— Разбира се. Разчитайте на мен. Ще направя всичко възможно.

В този момент влезе Хонза Бьом, спря до вратата и търпеливо, учтиво зачака. Хакл веднага го забеляза и вежливо рече на Салаба и Холан:

— Извинете ме за момент, господа.

Той стана, отиде при Бьом и тихичко го попита:

— Е, какво?

Също така тихо, за да не го чуят онези двамата в креслата, Бьом отвърна:

— Понатупахме го, шефе.

— Е, и?

— Нищо!

— Носеше ли оръжие?

— Не.

— Документи?

— Не.

— Какво каза?

— Мълчеше. Биеше се с нас до последния момент, но мълчеше. Ерих навярно си е навехнал ръката…

— Жив ли е?

Хонзулка Бьом се стъписа, прие въпроса му като упрек и почна да се оправдава:

— Нищо не ни казахте, шефе!

Хакл разочаровано стисна зъби, та чак скулите му се издуха. Сетне рязко каза:

— Всичко е наред. Свободен си!

Като си наложи отново маската на безгрижен и вежлив домакин, той се върна при гостите си. Трябваше да се усмихне, когато чу как Салаба, който с фамилиарната дързост на пътуващ търговец си наливаше сам джин и тоник в чашата, казва на слисаното редакторче:

— Не бях ли прав, когато казвах, че мистър Хакл е прекрасен човек? Толкова изискан и не се занимава с никаква политика — това е под достойнството му. С една дума — истински английски джентълмен.

А възхитеният и трогнат Холан веднага се съгласи с него…

[1] Прекрасно. Много пикантни, нали? Може ли и аз да видя? (нем.) — Б.пр. ↑

[2] Един момент, младежо. Не си платихте (нем.). — Б.пр. ↑

[3] Не. Казах, че въобще не си платил, разбираш ли, мерзавец? (нем.). — Б.пр. ↑

8

През годините, прекарани на служба в милицията, Земан бе привикнал на търпение и дълги нощни разходки, но сега дългото очакване на Ирка Храдец го изпълваше с безпокойство. Представата за това, което можеше да му се случи от другата страна на границата между двата свята, и че там е съвсем сам, без помощ отникъде, го преследваше неотклонно на всяка крачка, докато се разхождаше по паважа на граничната уличка. За кой ли път вече минаваше покрай същите витрини и машинално ги разглеждаше, въпреки че знаеше наизуст всичко, което бе изложено в тях. Ала неочаквано посред сивата еднообразна скука на безкрайното очакване, с което се характеризира работата на всеки служител на милицията много повече, отколкото с романтиката си, в отражението на стъклото на една витрина той забеляза нещо, което го принуди веднага да се обърне.

Сред бликащите светлини на неоните, крушките и рекламите внезапно се появиха очертанията на двама души. Единият от тях по-скоро влачеше, отколкото подпираше другия, който изглеждаше мъртво пиян. Това бяха доктор Салаба и Храдец.

Земан се втурна към тях, но когато забеляза обезобразеното, подпухнало лице на Храдец, се изплаши така, че за малко да наруши правилата на конспирацията.

— Господи, какво се е случило с теб?

Храдец не отвърна, само се опита да изобрази нещо като усмивка върху разкървавените си устни. Доктор Салаба се бе запъхтял от положеното усилие:

— Къде ти, нищо няма да разберете от него. Аз успях да изкопча само Чек Пойнт Чарли и Фридрихщрасе… и то трябваше да клекна до него и да наведа ухото си чак до устата му.

Земан прихвана Храдец от другата страна, за да помогне на Салаба. Сложиха го да седне върху бордюра на тротоара, а Земан внимателно почна да изтрива с кърпичка засъхналата кръв по лицето на Храдец. Салаба внезапно се досети:

— Ах, вие сте онзи от влака, нали? Познавате ли се с него? А пък аз дълго време го смятах за датчанин.

Земан веднага осъзна грешката си и се помъчи да я поправи:

— Не, само сме се виждали. Той е от същата фирма, в която работя и аз, само че от филиала в Бърно. Веднъж го видях на едно съвещание в Прага. А сега неочаквано го срещам тук, в това състояние…

— Хулигани. Хубавичко са го подредили. Дано само няма нищо счупено — рече загрижено господин Салаба, но веднага след това се закиска по свойствения му начин, защото като търговски пътник бе свикнал да се шегува при всяка ситуация:

— Да, светът е малък и навсякъде можеш да срещнеш чехи. Веднъж един мой познат, търговец на найлонови мушами за дъжд, пътувал с мострите си през пустинята на Тунис, срещнал някакъв бедуин с бяло арабско наметало и понеже много му се поискало да запуши, го попитал: „Имате ли кибрит, господине?“ А арабинът му подал газовата си запалка и му отвърнал на чешки: „Ей, говедо, следващия път си купи поне един кибрит, преди да тръгнеш през такава пустиня…“

Земан нямаше настроение да бъбри сега с него, затова го прекъсна:

— Къде го намерихте?

Салаба го поправи:

— Намерихме го. Първоначално бяхме двама. Само че онзи дрисльо, редакторът, избяга. Ужасно се боеше да не се забърка в някакви неприятности.

— А вие не се ли страхувахте?

— Да, също. Лежеше в локва кръв на паважа и, изглежда, е имал сериозни недоразумения със западноберлинската полиция. Но можех ли да го оставя там, след като искаше да дойде тук, при нас, и след като разбрах, че е наш човек?

Това негово признание изненада Земан, защото точно от него не беше го очаквал.

— Казахте — при нас? Аз вече съвсем не мога да ви разбера, господин Салаба.

А веселякът доктор Салаба със смях се съгласи:

— Не се притеснявайте, и аз самият не се разбирам. Иначе ние сме сложни същества, както казват класиците… Не знаете ли случайно в кой хотел е настанен? Въпреки че вече съм изморен, ще го довлека дотам заедно с вас.

Обаче Земан се отказа от помощта му.

— Не, не е необходимо. Вие вече направихте достатъчно. Сега е мой ред. Сам ще се погрижа за него, след като е мой колега.

Той изтича на пътното платно и се опита да спре едно такси, което тъкмо в този момент минаваше по нощната улица. Колата действително удари спирачки и спря близо до тротоара, където обезобразеният и окървавен Храдец, почти изпаднал в безсъзнание, се клатушкаше машинално. С помощта на Салаба Земан го вмъкна в таксито и изостави сам господин доктора в пограничната уличка.

Едва когато потеглиха, той забеляза, че зад волана на таксито пак седи майор Вилде.

На Храдец всичко му изглеждаше като в някакъв странен сън. Виждаше себе си и хората край него като жълтеникави, зле осветени сенки в някое старо кино от крайните квартали, като в някакъв неестествено ускорен, гангстерски кръвопролитен филм, прожектиран пред очите му, после някой го понесе нагоре по стълбището от автомобила, с който преди това бяха минали през тъмни и осветени улици, нечии чужди хладни и космати ръце го докосваха внимателно, макар и болезнено, а гласовете на заобикалящите го се чуваха сякаш през някаква преграда от блестящи цветни мъниста или от тръстики в езеро, през които проблясваше слънцето…

— … Аз го предупредих… че онези мъже са жестоки… Ако се беше съгласил да го охраняваме, можехме да го предпазим от това… А сега трябва да благодари повече на късмета, отколкото на разума си…

— Какво каза докторът? Много ли е зле?

— За щастие няма вътрешни кръвоизливи, но не е изключено някое слабо сътресение на мозъка… Необходимо му е поне два дни пълно спокойствие… да лежи, да не се движи…

Колко смешно му се струваше това, което говореха за него от екрана на въображаемото кино… Та на него нищо му нямаше, само дето тялото го понаболяваше малко, господ знае защо… Два дни в леглото, глупости… Нали утре сутринта трябва да стане рано… да раздвижи непослушното си, болезнено тяло, да стисне зъби, да превъзмогне треската си и да излезе навън… на чист въздух… на слънце… на чашка коняк и на кафе, което най-бързо ще го изправи на крака… трябва, непременно трябва… но защо? За бога, защо?

Внезапно филмът в неговия мозък се освети и започна да флуоресцира, сякаш в прожекционния апарат бяха сменили и доближили електродите. Мръсната уличка с олющени сгради, пълна с хартии и отпадъци, остро миришеща на мъжка урина и на бира от близката кръчма, откъдето се носеха далечни пиянски крясъци и звуци на моряшки акордеон, изведнъж бе засияла с ореол от интензивна дъговидна светлина. Сега това беше най-прекрасното място на света, защото до него вървеше стройна, очарователна девойка, ухаеща на някакъв особен парфюм или направо на пролет, с която отдавна бе мечтал да бъде сам. Те се разхождаха от единия до другия ъгъл на уличката, няколко пъти минаха край една тъмна паркирана кола, но не я забелязаха, увлечени в разговора си, и все не можеха да се разделят. Тя тъкмо бе свършила своята тиха, припряна, изповед, а той я утешаваше и с нежност, която противно на волята му бе предизвикала у него, милваше ръката й:

— Да… разбирам… разбрах всичко…

Навярно и на нея й беше тъжно, че трябва да се разделят, но въпреки това решително рече:

— Е, сбогом. И запомнете — никога не сте ме виждали… и никога вече не бива да се срещаме. Връзката ни пак ще бъде само по обикновения път… с шифър и посредством тайната кутия. Сбогом!

И тя понечи да тръгне. Но той умоляващо хвана лакътя й, не желаеше да я пусне:

— Исках да ви кажа още нещо…

Тя се изтръгна нервно:

— Нямаме време. Доста дълго разговаряхме. А това е твърде рисковано и опасно…

Ала той започна заеквайки:

— Аз…

Но се отказа и започна да си подсвирква някаква мелодия. Тя беше същият „Звезден прах“, Ханка спря, но остана с гръб към него. Той тихичко я попита:

— Помните ли? Винаги при тази мелодия на оркестъра на Влах вие излизахте на подиума по време на големите модни ревюта в салона на „Люцерна“ в Прага.

— Вие ходили ли сте на тях?

— Винаги… И оттогава не мога да се избавя от тази мелодия. Когато я слушам, все вие сте пред очите ми… Колко пъти съм се улавял, че си я подсвирквам… ей така… от само себе си… като побъркан…

Тя все още стоеше с гръб към него, не се извърна, но се усещаше, че внезапно не и достигат сили да си отиде…

— Познавах се по-добре с Калина и Земан… отколкото с вас — прошепна тя.

— Знам. Жалко.

— Значи вие бяхте този, който ме придружи тогава?

— Къде?

— Там, на границата… когато напуснах страната… — Явно, че й стана страшно тъжно при този спомен.

— Да.

— Така си и мислех… Това е хубаво.

— Тогава ви видях за последен път. А сега отново. И пак ли за последен път?

Тя пак не се извърна, а само раменете й почнаха трескаво да потръпват, може би от нощния хлад, а може би от тих плач на нещастно момиче, който само пред него можеше да си разреши. После внезапно рече:

— Ако искате да ме видите още веднъж, осигурете ми билети за Брехт. Хакл отдавна е обещал да ме заведе на това представление… Но ще трябва да ме гледате нейде отдалеч, от балкона, и да разберете, че ще бъда принудена да отбягвам погледа ви, да разговарям само с него, да му се усмихвам, а към вас ще бъда съвсем равнодушна…

От това следваше, че сега тя не беше равнодушна към него.

— Ханичка…

Той докосна с ръка рамото й, за да я извърне нежно към себе си и да погледне очите й. Обаче тя не му позволи, отново му се изтръгна:

— Сбогом!

И избяга, окончателно изчезна в тъмнината.

Той понечи отчаяно да извика след нея: — Ханка! — но издаде само някакъв приглушен хрипкав звук.

Земан веднага се наведе загрижено над него:

— Как си, Ирка? Какво искаш? Да пиеш ли?

Той се видя, че лежи на някакъв креват под приглушената светлина на една жълта стояща лампа и че над него са се надвесили Земан и Вилде. С мъка успя да промълви:

— Два билета за утре вечер… за Берлинер ансамбъл…

— Сигурно има висока температура. Бълнува — смаяно рече Земан.

Обаче Вилде не се съгласи:

— Не, говори сериозно. Какво да правим с тях?

— Закачете ги… с карфичка… под първата лява седалка… на третия вагон… в петия по ред влак… на метрото за Темпелхоф…

А Вилде му отвърна:

— Ще го направя! Разчитай на мен!

9

От репродукторите продължаваше да звучи прочутата песен на Маки Ножа от „Опера за три гроша“, за да поддържа у зрителите и по време на антракта атмосферата на представлението:

Остри зъби в челюстта си

има таз акула май.

С остър нож е и Макийт наш,

но къде е — кой го знай?[1]

Те излязоха във фоайето на театъра на Брехт, все още изпълнени с впечатления от играта на сцената. Арнолд Хакл беше облечен в един от своите безупречни смокинги и с посребрените си слепоочия и тънки мустачки приличаше повече на американски артист, отколкото на представител на английската текстилна фирма в западноберлинското заведение със съмнителна репутация. До нето Ханка Бизова с великолепен вечерен тоалет, който действително умееше да носи с естествен чар и елегантност, привличаше погледите на всички мъже със своята провокираща красота. Двамата с Хакл представляваха интересна двойка, като изрязана от западните модни журнали или от холивудските филмови списания, и доктор Салаба бе особено щастлив, че може да ги придружава.

Хакл предложи пура на Салаба, запали своята и развеселен, остроумно подхвърли:

— Това е най-гениално откраднатата комедия за крадци, която познавам.

— Как така? — учуди се доктор Салаба.

— Тази пиеса първоначално е била написана от англичанин, някой си господин Гай.

Ханка не обичаше тези язвителни забележки, които Хакл охотно произнасяше именно тук, на Изток. Тя деликатно му напомни:

— Престани, скъпи Арни!

Ала Хакл не се остави да му отнемат думата, напротив, изглежда, че именно пред нея искаше да се изтъкне:

— Въобще като писател господин Брехт е прототип на комуниста. Всичко, което има, е крадено. И отгоре на това — като истински марксист — теоретически го аргументира. Извлича полза от това, което сам не е сътворил… — Той се обърна директно към Салаба: — Точно както у вас. Господин Хадек, моят британски шеф, ми разказа как със същата доза естественост, с която господин Брехт е използувал тази пиеса на господин Гай, вие сте му отнели фабриката през четиридесет и осма година.

Доктор Салаба едва си пое дъх от изненада, такива резки и злобни изказвания не беше чувал досега от устата на Хакл, който иначе винаги се бе държал много коректно и изискано. Той се огледа, да не би някой да е чул тук, на територията на ГДР, сентенциите на Хакл, и трескаво взе да мисли какво да отвърне и как да постъпи. Но вместо него се намеси Ханка:

— Ако се погледне от тази страна на нещата, Арни, излиза, че най-големият комунист е живял у вас, в Англия.

Хакл обичаше да води подобни интелектуални спорове с Ханка и затова моментално, с охота реагира:

— Кого имаш предвид? Маркс ли?

— Не. Шекспир! — с усмивка на превъзходство отвърна Ханка.

Това все пак се стори малко нелепо на Хакл. Той възкликна с иронична гримаса:

— Охо!

— Защото всички сюжети и интриги на пиесите си — съвсем елегантно му го върна Ханка, — а е написал доста такива, той е взел от други автори. Предимно от античността.

Хакл шеговито вдигна ръце, предаде се:

— Никога не избирайте за любовница твърде интелигентна жена, господин Хакл, защото тя винаги ще ви повали по гръб, преди вие да успеете да го сторите с нея.

Ханка бързо погледна златното часовниче на ръката си и със спокойна усмивка отвърна:

— Все още не съм съвсем сигурна в това, Арни!

В този момент в неговия апартамент над бара „Уайт лайнс“ изщрака и последната ключалка на непревзимаемата каса и нейната тежка бронирана врата се отвори. В помещението цареше полумрак, нарушаван само от бликащите цветни неонови светлини на улицата и злодейската батерийка на Збишек Брониевски. Той беше малко изпотен от нервното напрежение и припряността, с която изпилваше и изпробваше копията на ключовете на Хакл. Отдолу се разнасяха пиянските крясъци на Фанта, Бьом и останалите членове на мъжкия персонал на Хакл, както и кикотът и врясъците на танцьорките от стриптийз програмата. Те си устройваха такива нощни гуляи, разпивания, както им казваше Хонзулка, винаги когато Хакл отсъствуваше от бара вечер или цяла нощ. Радваха се като деца, защото такива случаи бяха рядкост. А Брониевски знаеше, че ще може на спокойствие да се справи с опасната си задача. Въпреки това обаче той бързаше и се страхуваше. Можеше съвсем ясно да си представи какво ще стане с него, ако го открият тук. Бързо прерови преградките на касата на Хакл и най-после в една от тях намери папката с надпис: Action Lyautey, White Lines…

Обаче Хакл не знаеше всичко и не можа да разбере смисъла на забележката на Ханка. Той се наведе да целуне с любов и покорство ръката й. Господин Салаба се закиска, най-сетне благодарение на последната остроумна забележка на Хакл бяха навлезли в темата, където се чувствуваше силен и също можеше да блесне с остроумие:

— У нас казват — мъчеше се той да бъде духовит, — че най-добра в леглото е глупавата жена. Тя поне нищо не ви пита!

Това беше толкова нетактично и обидно по отношение на Ханка, че Хакл счете за нужно да прояви презрението си към Салаба. Той му обърна гръб, сякаш не съществуваше и нищо не бе казал, и нежно хвана подръка Ханка:

— Ти, разбира се, си права, мила. Наистина пиесата е чудесна, а играта на актьорите — превъзходна. Тук се е събрал елитът на интелигенцията — не само източната, но и нашата, западната. Мисля, че е добре да ни видят тук.

Те се разхождаха, прегърнати като двама влюбени, а доктор Салаба съкрушено ги следваше. Хакл поздравяваше на всички страни познатите си. По онова време беше много на мода да се посещава Берлинер ансамбъл на другия бряг на Шпрее. И тъй като в този странен разделен град не съществуваше граница, всяка вечер тук пристигаха кервани от дипломатически коли, както и английски и френски войници, интересуващи се от модерния театър, накратко — тук се бе събрал каймакът на културното общество на двата свята. И това подтикна Хакл към следващата язвителна духовитост:

— Явно, че в изкуството е най-добре да търсиш богата трапеза и творческата свобода на Запад, а големите културни събития — на Изток. — Той се кланяше и сияеше: — Тук наистина са се събрали всички, които означават нещо в културния живот…

Обаче радостната светска усмивка на лицето му внезапно угасна. Бе забелязал едно лице, което много добре познаваше от Прага. Това беше капитан Ян Земан, който оживено разговаряше сред някаква група мъже. Не можеше да предположи, че това бяха участници в конференцията на криминалистите, които през тази вечер от пребиваването си в Берлин имаха запланувана културна програма. Ханка също позна Земан и вътрешно изтръпна. Земан не беше ги забелязал и навярно те щяха да минат край него без проблеми, ако господин докторът Салаба не беше се провикнал радостно:

— Ааа, и вие ли сте тук, господин Земан? Как е вашият колега? По-добре ли е вече?

Земан не му отговори, а само се обърна към него и хладно му кимна за поздрав, след което отново се посвети на компанията си.

Хакл попита Салаба тихо, раздразнено:

— Познавате ли този човек?

А доктор Салаба весело, без нищо да подозира, си призна:

— Разбира се!

— В такъв случай започвам да се съмнявам, господин Салаба — студено и заканително рече той с глас, който плющеше като камшик, — кой сте вие всъщност и дали не съм се хванал на въдицата ви.

Доктор Салаба се ужаси, съвсем не бе очаквал такъв обрат на нещата и нищо не разбираше. Понечи да възрази, да поиска обяснение, но Хакл престана да му обръща внимание, отиде при гардероба, поръча да му дадат палтата и с учтива любезност подържа мантото от сребърни лисици на Ханка:

— Коженото ти палто, скъпа!

Ханка послушно се облече, но все пак се осмели да го попита с известна тревога:

— Случило ли се е нещо, Арни?

Вместо отговор Хакл рязко заповяда:

— Отиваме си вкъщи!

Брониевски продължаваше да върши работата си с чувството, че това рисковано приключение ще има добър край и той ще успее да се справи. Долу в бара компанията беше вече напълно пияна и неспособна да забележи какво става горе, в апартамента на Хакл, а самият Хакл според обещанието на Храдец трябваше да се намира далеч оттук. Брониевски бе разтворил папката с документите по операцията Уайт лайнс, бе запалил настолната лампа над нея и старателно преснимаше лист по лист. Беше стигнал до средата, когато звънецът долу започна бясно да звъни. Брониевски моментално угаси лампата и се втурна към прозореца, за да погледне иззад пердето.

Отвън пред къщата бе паркиран мерцедесът на Хакл, а самият шеф стоеше на вратата и припряно, гневно натискаше звънеца. Прозорците на къщата бързо светнаха и някой изтича надолу по стълбите, за да му отвори. От притеснение пот изби по цялото тяло на Брониевски и той изрече една стара полска ругатня:

— Psakrev, cholera!

Сетне се втурна към масичката, грабна документите, прибра ги обратно в папката с надпис „Операция Лиоте“ и ги пъхна в касата. С разтреперани пръсти се мъчеше да подреди всичко, както си беше. През това време чуваше как по стълбите се приближават стъпките и гласовете на Арнолд Хакл и неговите пияни сътрудници гангстери.

Разбра, че всичко е свършено.

[1] Преведе Вили Брюкнер. — Б.пр. ↑

10

Утрото беше мъгливо, влажно и студено и Храдец не се чувствуваше твърде добре в безлюдната западноберлинска уличка. Не се виждаше жива душа, само хартиите, конфетите и празните бутилки, разхвърляни навсякъде край него, свидетелствуваха за доста буйните нощни забавления на хората. Той се бе посъвзел вече от раните си, но краката му все още трепереха от слабост, по ръцете, корема и гърба имаше болезнени синини, а бузите и челото му бяха покрити с лейкопласт. Земан не искаше да го пусне, предлагаше да иде вместо него, но Ирка Храдец знаеше, че само той може да дойде тук, защото Брониевски не би преговарял с никой друг. Рано сутринта беше дошъл с метрото в Западен Берлин и сега отново крачеше към бар „Уайт лайнс“ — макар и много предпазливо, обзет от нервно напрежение и несигурност. Често спираше, колебаеше се и непрекъснато очакваше някакъв капан, докато накрая стигна до входа, закрит с тежка завеса. Поколеба се още само за секунда, после бавно я разгърна и натисна бравата.

Вратата се открехна. Беше отключена. Той влезе.

Лампите в бара и гардероба не светеха, всичко тънеше в някакъв мръсен полумрак и изглеждаше като след битка. Навсякъде бяха разхвърляни набързо съблечени костюми, гримове, части от дамско бельо, недопити бутилки и чаши с вино, подът лепнеше от разлят алкохол.

Обаче там нямаше никой.

Едва когато се приближи до завесата, която отделяше гардеробната от фотолабораторията, някакъв присмехулен глас се обади:

— Значи все пак ти дойде?

Той рязко се извърна и видя Брониевски. Седеше пред огледалото на тоалетната масичка на сестра си, закрит от паравана, с бутилка коняк пред себе си и пиеше. Храдец облекчено отвърна:

— Свикнал съм да държа на думата си.

— Обаче вчера не я удържа — мрачно го упрекна Брониевски.

Храдец мълчеше, знаеше от Земан, че бе станала грешка. Брониевски злобно го укори:

— Хакл се върна преждевременно.

Храдец тихо си призна:

— Не можах да предотвратя това. — И попита направо: — Значи провал?

Брониевски бавно отвори чекмеджето на гримьорската касичка, откъдето извади ключовете на сейфа и шпионския фотоапарат:

— Вземи си ключовете и фотоапарата.

Сетне бръкна в джоба си и подържа пред очите му миниатюрната касетка с фотолента:

— Ето и онова нещо… Не е всичко, нямах възможност. Успях да преснимам списъците и инструктажа, но за детайлите по операцията не остана време.

Храдец жадно протегна ръка към касетката:

— Отлично! Благодаря ти и за това!

Обаче забеляза, че Брониевски се колебае и се бави, преди да му я даде. Затова извади от горния джоб на сакото си обемист плик и каза:

— Уговорката ни, разбира се, е в сила. Колко? Предпочиташ в марки или в долари?

Брониевски изпразни още една чаша с коняк и присмехулно го попита:

— Кой ти каза, че искам да я предам за пари?

— А заради какво тогава?

— Заради Арнхайм!

Храдец още повече недоумяваше:

— Не те разбирам!

— От Арнхайм съм намразил до смърт британските офицери и лордове — призна Брониевски и с пиянска разпаленост продължи изповедта си — … тези високомерни, надути празноглави идиоти с монокли и колониални камшици в ръце… Кой е съчинил за тях, че са храбри джентълмени и че тяхно право е да решават съдбата на света, сякаш са по-добри и по-справедливи от нас? Кой? Та те трепереха от страх зад Канала, докато ние, поляците, вече бяхме тръгнали със саби в ръка срещу танковете на Хитлер… И аз бях сред тях, в Мазурските равнини… Там беше ужасно, цели дивизии загиваха, но нито един поляк не се предаде… После заминах за Англия. Докато траеше войната, се обучавах там в една парашутистка дивизия, за да отмъстя на Хитлер заради онази мазурска касапница… С какво трескаво нетърпение ние, поляците, очаквахме онзи свят момент, когато ще можем да запеем: Jeste Polska nie zginela…[1] и ще осъществим нашия велик подвиг, с който ще се запишем в историята на войната…

Той пак отпи от чашата си и продължи:

— Най-после настъпи този момент… в Арнхайм… Спуснаха ни с парашути на седемнадесети септември в пет часа сутринта в тила на немския фронт, за да пробием пътя на британските армии през Рейн. Вярвахме им… и се бихме като лъвове… Ти не можеш да си представиш колко ужасен беше онзи котел… Край мен загиваха другарите ми, падаха с десетки, със стотици, а ранените се самоубиваха, за да не попаднат в ръцете на немците… Останахме само петима от целия полк и почти обезумели си пробихме път обратно при британците… И там разбрахме, че цялата тази операция, цялата ни битка там е била съвсем излишна. Само заради външен блясък Монти измислил тази тренировъчна образцова маневра, с която е искал да блесне като голям стратег пред американския Айзенхауер… Разбираш ли? Цяла полска парашутистка дивизия загина там излишно с една смешна, идиотска смърт… заради играта между двамата генерали… — Той отново пи и гневно избухна: — Ненавиждам ги… И цял живот искам да им отмъщавам заради Арнхайм! Да провалям тези техни идиотски генералски игри, заради които съвсем безсмислено умират хора…

Той му подаде касетката с фотолентата:

— Ето затова ти донесох това нещо!

— Защо отдавна не си се върнал в родината си, Збишек?

— Защото съм благородник и не мога да понасям в земята ми да управляват простите селяни!

— А сега вече не мислиш така, нали?

— Не. Но всичко друго е по-добро от това тук. А освен това аз съм единствената надежда на сестра си. След войната тя избяга при мен в Англия… Трябва да я върна обратно, не бива да допусна и тя да пропилее живота си тук…

Неочаквано той яростно избухна:

— Хайде, върви си, върви си и ни остави на мира, не ни агитирай, това си е наша работа…

Храдец тръгна да си върви, но се спря до вратата на гардеробната и му каза:

— Сбогом, Збишек! Ти си по-добър, отколкото си мислех…

Отвори вратата и побърза да прекоси бара, за да излезе на улицата. Едва сега, когато остана сам, той си даде сметка, че без баровото осветление и клиентите барът бе придобил съвсем сив, мъртвешки вид и че вони като пияница махмурлия на сутринта. Столовете бяха вдигнати върху масичките, но още не бяха почистили и краката на тези столове стърчаха във въздуха, сякаш се гнусяха от мръсотията. Храдец искаше да напусне колкото може по-бързо този мъртъв, потискащ бар. В него нямаше никой, но някакъв подсъзнателен инстинкт го караше да бърза.

А сетне това, от което през цялото време се бе страхувал съзнателно, действително се случи!

Внезапно в полумрака от всички страни към него се насочиха светлините на рефлекторите, заслепиха го и го приковаха в центъра на помещението като в манеж. Някой, който се криеше в мрака зад светлините, му рече:

— Все пак те дочакахме, красавецо!

Гласът прозвуча странно в празното помещение, също както и последвалият го смях на няколко мъже откъм тъмнината зад рефлекторите. Храдец заслони с длани очите си и взе да се обръща, за да види някой от враговете си. Напразно. Точно когато му се стори, че е определил посоката, откъдето му се обади първият глас, зад гърба му се разнесе втори:

— Изглежда, че един пердах не ти стига. Много ти е твърда тиквата. Добре. Днес ще бъдем по-лоши. Ще те попритиснем повече!

И веднага се разнесе трети, който Храдец успя да познае — гласът на Хакл:

— Внимавайте, момчета, искам го жив. Преди да го пречукаме, трябва да ни каже с кого е бил във връзка тук!

Храдец разбра, че този път няма да им се изплъзне и че няма никакъв изход от положението. Затича насам-натам между светлините на прожекторите, студена пот изби по тялото му, отново усети всички удари, които му бяха нанесли преди два дни, страхуваше се от новите им удари и го втресе. Но това продължи само секунда, защото безнадеждното положение, в което се намираше, го накара отчаяно да се разбунтува и да вземе решението поне скъпо да им се продаде. Грабна една бутилка, която бе останала на масичката до него, и я метна срещу светлината на най-яркия прожектор. Стъклото се пръсна на всички страни и светлината угасна — Храдец най-после успя да съзре в тази посока конкретните фигури на двама от своите противници. Те бяха Фанта и Бьом. Бързо се наведе, вдигна един стол, с един замах изтръгна крака му и въоръжен с него като с палка, войнствено извика:

— Хайде, елате, момчета! Ще ви покажа как се бием ние в Чехия!

Нахвърли се върху тях. За своя изненада не се биеше зле въпреки предишните си рани. Те дори така се изненадаха от неочакваното му нападение, че страхливо почнаха да отстъпват…

През това време при Збишек Брониевски зад кулисите се намираше Заза, която го успокояваше, като го милваше по косата. Въпреки това главата му нервно трепваше при всеки вик, удар или друг звук от борбата, която се чуваше от съседното помещение. Знаеше какво става сега там. Упорито се наливаше с коняк, пиеше от мъка. Неочаквано запя с пресипнал глас:

— Jeste Polska nie zginela…

Бавно, с пиянско олюляване, той се изправи на нестабилните си крака. Заза разбра какво иска да направи, изплаши се и почна да го моли:

— Недей да правиш това, Збишек! Ще те убият! Не отивай там!

Той рязко я отблъсна:

— Глупости! Мен ли ще убият, който съм преживял битката в Мазурските равнини? И Арнхайм? Мен, от полските елитни парашутистки части? Глупости, Заза!

Тя се хвърли на врата му, завайка се:

— Какво ще стане с мен? Не отивай! Какво те засягат тези неща? Става въпрос за нас двамата, Збишек… Помисли за мен, ако скоро не ме отведеш оттук, ще се самоубия! Не отивай!

Той освободи врата си от ръцете й:

— Там се бият на нож! А един полски благородник никога не бива да липсва. Пусни ме!

Той се втурна като тигър в бара, където малко оставаше да заловят Храдец. Бяха го притиснали в единия ъгъл на помещението и въпреки че ловко се отбраняваше със старите си бойни хватки, както най-добре умееше, те все повече се приближаваха към него. Най-после Бьом успя да изтръгне крака на стола от ръката му. От този момент нататък Храдец се чувствуваше безпомощен и знаеше, че е настъпил краят.

В последния момент Брониевски се намеси като танк. С опитни парашутистки хватки и удари той поваляше един след друг противниците на Храдец. Изпотроши с тях целия бар, като оставяше след себе си пустош, а потресените ужасени убийци, превърнали се в отстъпващи страхливи зайци, с мъка се надигаха от пода. Нова надежда проблесна у Храдец. С изправен палец той му направи знак, че му благодари. Брониевски му подхвърли обратно крака на стола и изтича при него. Сега бяха двама срещу петима — и това беше вече много по-благоприятно. Ала Брониевски бе изтичал при Храдец не за да се включат заедно в новата фаза на боя, а за да му каже задъхано:

— Бягай! Аз ще ги задържа!

Храдец рязко отказа:

— Не, не! Не мога да те оставя тук сам, Збишек!

Обаче Брониевски яростно изкрещя:

— Бягай, ти си по-нужен! Помни Арнхайм! Бягай!

Думите му прозвучаха така самоуверено и властно, че Храдец излезе тичешком от бара и заизкачва стълбите нагоре към улицата. Зад него Брониевски задръсти стълбището с едрото си тяло и изкрещя на петимата противници, които вече се бяха посъвзели и запристъпваха към него:

— Хайде елате, мърши!

Тогава Хакл подхвърли финския си нож на Хонзулка Бьом и студено му рече:

— Този не ми трябва жив!

Когато най-сетне шумотевицата на боя утихна и в бара се възцари тревожна тишина, Заза превъзмогна страха си и надникна иззад кулисите.

Там вече нямаше никой, бе останал само страшният безпорядък след битката — прекатурени столове, счупени бутилки и прожектори, разпокъсани гирлянди и завеси от брокат. Ужасена, тя тръгна предпазливо през тази пустош, под краката й скърцаха стъклените отломки.

Внезапно тя забеляза брат си, който лежеше на пода, приклещен между изпотрошените маси, и се държеше за хълбока. Клекна до него и се помъчи да го изправи, но той изхриптя:

— Остави ме, Заза!

Едва тогава тя видя, че на мястото, където се държеше, в областта на бъбреците, беше забит голям нож. Разплака се от ужас:

— Исусе Христе… Богородице ченстоховска…

Той се усмихна и уморено и рече:

— Не плачи, Заза! Това беше единствената битка в живота ми, която имаше смисъл… Струваше си!…

И издъхна.

[1] Полша още не е загинала (пол.). — Б.пр. ↑

11

Храдец изтича на почти безлюдната през сутринта улица, като се стремеше колкото може по-бързо да се ориентира и да реши в коя посока би било най-подходящо да поеме, за да изчезне от обсега на Арнолд Хакл и неговата банда. В този момент вратата на паркирания до тротоара пред бара мерцедес се отвори, някаква ръка го дръпна и го вмъкна вътре. Това беше Ханка Бизова.

От момента, в който бе започнала лудницата в бара, тя знаеше, че животът на Храдец е в опасност. Но не можеше да му помогне по друг начин, освен да изтича навън, да влезе в колата на Хакл, да включи мотора и тревожно да чака дали по някакво чудо Храдец няма да успее да се изплъзне поне за момент от убийците на Хакл.

Сега те отново биха заедно и Ирка Храдец беше щастлив. Отново можеше да седне зад волана и да се върне към старата си професия — а освен това да откара и нея в тази мощна кола! Ханка тревожно настоя:

— Тръгвай, моля те! По-бързо! По най-прекия път към Чек Пойнт Чарли и ГДР! Ще ти покажа откъде да минеш!

Храдец се чувствуваше независим зад волана и дори почна да си подсвирква:

— Спокойно! Ще успеем!

Обаче тя не беше толкова сигурна:

— Ти не ги познаваш. Въпрос на минути е да се справят със Збишек и моментално да намерят друга кола — имат ги няколко — и веднага ще се втурнат по петите ни!

Храдец само се усмихна още по-самоуверено:

— Тогава ще им покажа как карат в Чехия шофьорите на линейки. Такова рали Западен Берлин още не е виждал. Ще им избягаме, бъди спокойна!

Ала Ханка тихичко, тъжно го поправи:

— Надявам се, че ще им избягаш… Ще ти стискам палци!

Храдец веднага престана да си подсвирква, стана сериозен и стисна волана така, че чак пръстите му побледняха:

— Как така аз? Нали и ти ще дойдеш с мен! В родината!

— Не — твърдо рече Ханка. — Трябва да остана тук и ти знаеш това.

Край тях като в някакъв лудешки кошмар се мяркаха берлинските улици, гумите мъчително стенеха, когато Храдец рязко съкращаваше завоите, почти докосвайки ъглите на тротоарите. Но вече не бяха сами, Ханка беше права, две мощни поршета ги следваха, настигаха ги и се мъчеха да им препречат пътя. Храдец натисна докрай педала на газта и почти изкрещя на Ханка:

— Ти не можеш да останеш при него, след като аз… след като ние… Той ще те убие!

Ханка тихо, уморено му възрази:

— Няма да ме убие. Твърде много ме обича — аз съм последната жена в живота му. Може би месец-два ще бъда в немилост, а сетне сам ще се мотивира, че е постъпил несправедливо с мен, ще измоли прошка — и пак ще ме прибере.

Храдец гневно избухна:

— Не, няма да те пусна…!

— Напротив. Ще направиш нещо съвсем различно — нареди му Ханка. — При най-близкия завой ще ме изхвърлиш от колата!

Храдец се отчая:

— Как така? Защо?

— Защото ми трябва алиби, за да мога да му обясня как си успял да му вземеш колата. Ти просто си ме отвлякъл. С насилие! Трябва да има на улицата някакви хора, които да видят това. Ще ме бутнеш навън, когато ти кажа: сега!

Тя нетърпеливо поглеждаше през прозорчето на колата към улицата, чиито сгради в лудото препускане се мяркаха от двете им страни като непрекъснати сиви крепостни стени, ограждащи пътечката на техните съдби. Беше открехнала вече вратата и я придържаше с ръка. Храдец рязко се съпротиви:

— Не, няма да го направя!

— Трябва! — извика му Ханка. — Ти си разузнавач, а не сантиментална баба. Не бой се, всичко ще свърши добре. Аз съм била гимнастичка и знам как да падам. Най-много да се поударя малко. А той ще успее да спре, бъди сигурен, шофира отлично… Внимавай, наближаваме завоя, приготви се… Поздрави Прага. И чайките над Вълтава. Кажи им, че тук, далеч от тях, има едно нещастно момиче, което страшно много тъгува за тях…!

Тя го целуна бързо и плахо по бузата и извика:

— Сега!

Храдец не можа да разбере дали наистина я бе бутнал с лакът, или тя сама се бе хвърлила. Разбра само, че я беше загубил, че безвъзвратно му бе изчезнала нейде на паважа зад колата. Изстена:

— Господи, Ханка…

Но продължи да кара според нейното желание. Пък и не можеше да постъпи по друг начин — една от преследващите го коли — другата бе спряла господ знае къде — отново го беше настигнала. Тя летеше след него по уличките край Шпрее, стремейки се да го блъсне и да го изхвърли от пътното платно. Обаче Храдец действително шофираше отлично. Майсторски се изплъзваше от колата на Хакловата банда, правеше зигзаги, препречваше пътя й, съкращаваше завоите, обръщаше се в страничните улички неочаквано в обратна посока на движението.

Изглеждаше, че вече щеше успее да им се изплъзне, когато Фанта, който шофираше другата кола, неочаквано отвори прозорчето, прицели се и когато го задминаваше, изстреля серия патрони.

Успя да улучи!

Задното стъкло на мерцедеса се пръсна на всички страни…

12

Бързият влак, пристигащ от Берлин, спря на гара Прага-Стржед. Там на перона Калина, Бартик и Бланка Земанова вече чакаха да посрещнат своите хора и напрегнато търсеха да ги зърнат сред безучастния, анонимен поток от пътници.

Изведнъж те забелязаха Земан.

Той слезе от вагон-ресторанта с куфарчето си, усмихна им се и се запъти към тях. Някакъв елегантен мъж на години с модно карирано сако извика след него с лека завист:

— Провървя ви на вас, господин Земан, имате си посрещачи… А пък аз съм като вечно самотния Ахасфер… Хайде довиждане… а в бъдеще ще си организираме едно истинско разпиване, което не успяхме този път!

Земан потвърди, като се смееше:

— Разчитайте на мен, господин Салаба, ще направим разпиването!

Щастлив, той прегърна и целуна Бланка, а сетне се ръкува с Калина и Бартик. Бартик виновно го попита:

— Как мина е Берлин, Хонзик?

— Нормално — отвърна Земан, — но във всеки случай не ми остана време да скучая!

— А къде е Храдец?

Земан се обърна и им го посочи:

— Ето го!

И действително Храдец с малко закъснение слизаше от вагон-ресторанта. Беше се забавил там в разговор с очарователната сервитьорка и сега продължително се сбогуваше с нея. Калина бързо тръгна към него, за да го посрещне. Развълнувано го попита:

— Е, какво? Как се чувствуваше в големия западен свят, скитнико?

Храдец с лек хумор се съгласи:

— Чудесно, другарю началник!

Калина облекчено се пошегува:

— И какво си донесе оттам?

Храдец моментално стана сериозен:

— Аз ли? Голия живот! И това ми стига!

Той му подаде чантата си:

— А на вас ви донесох това! Рапортувам, че задачата е изпълнена!

По-късно всички те — Калина, майор Житни, Ирка Храдец и Земан — се събраха в кабинета на Калина и напрегнато следяха на екрана прожекцията на диапозитивите, които Брониевски бе успял да преснима в апартамента на Хакл. Калина замислено рече:

— Значи това представлява тяхната операция Уайт лайнс!

— Или още Лиоте — добави Житни, — както я наричат американците!

— Обърнете внимание на последното име в списъка — отбеляза Земан, — Иво Холан, редактор. И на забележката, направена с молив до името му — да се снабдим с кадровата му характеристика и с информация за неговите увлечения, слабости и недостатъци в характера. И накрая думичката пари — с удивителна! Аз обаче очаквах там да има още едно име!

— Чие? — попита го Храдец.

— На доктор Салаба.

— Не, той е само един обикновен чешки дърдорко — възрази Храдец. — По-скоро е случай за теб, Хонза, отколкото за мен… — После се обърна с известно разочарование към Калина. — Не мога да проумея всичко това, другарю началник. Очаквах каквото и да е друго — някакъв заговор, голяма диверсионна акция, а това са само имената на представителите на нашата интелигенция — журналисти, писатели, търговски представители, обществени служители, учени… Какви намерения имат по отношение на тях?

— Просто искат да вкарат един троянски кон в републиката ни — отвърна Житни.

Калина се замисли, а после рече, претегляйки всяка своя дума:

— Навярно много неща все още не са ни съвсем ясни, Ирка… Но много скоро, след като вече имаме поне това, ще ги разберем… в никой случай не бива да го подценяваме, още повече, като се има предвид колко много ни е коствало…

А Храдец каза със странен блясък и очите:

— А на мен още повече, отколкото мислите!

В действителност неговата загуба беше много по-страшна, отколкото можеше сега да предположи.

Ханка Бизова умираше в берлинския апартамент на Хакл. Когато през онази утрин бе скочила върху паважа на улицата, тя бе разчитала на шофьорското майсторство на Хакл, но не бе предвидила неговото майсторство да пие. Мозъкът на Хакл, размътен от постоянните дози алкохол, с които всеки ден, още от сутринта се наливаше, бе реагирал с една стотна от секундата по-късно, отколкото беше необходимо. Щом като видя пред себе си проснатото тяло на Ханка, Хакл ужасно се изплаши, натисна с всичка сила педала на спирачката и извъртя волана. Колата със стенещо буксуване затанцува по улицата, колелата й се заравяха в паважа, моторът хъркаше, задавяше се и се душеше от яростното желание на Хакл да спре — докато я удари! Той изскочи като обезумял от колата, падна на колене пред Ханка, трескаво взе да измъква изпод калниците нейното нежно, сладко тяло, което само той смееше да докосва, а сега така грубо бе ударил, и отчаяно зарида:

— Ханичка, господи, Ханичка…

Сякаш светът се бе срутил над него, изведнъж всичко му стана безразлично, престана да се интересува от Храдец, от своята мисия, от операцията Уайт лайнс, остана само той и тя — неговата последна, предстарчески отчаяна любов, която не биваше да загуби.

Ала Ханка неочаквано отвори очи, усмихна му се и прошепна:

— Няма нищо, Арни… Няма нищо…

И бавно, уморено почна да се надига от паважа. Хакл се почувствува щастлив, помисли си, че като по някакво чудо Ханка ще се отърве от страшното падане и прегазване само с няколко кървящи наранявания и драскотини. Дори тя отказа да я заведе на лекар. Седна до него в колата, като все повтаряше машинално, с някаква странна умора:

— Няма нищо, Арни… Няма нищо… Откарай ме вкъщи. Ще се измия, ще се превържа, ще си легна… а ти ще седнеш до мен и ще ме милваш… Няма нищо, Арни… Необходимо ми е само да се наспя… Няма нищо…

Той я откара вкъщи и направи всичко, както тя желаеше. Ханка спа дълго и спокойно. Когато най-сетне се пробуди и със слаба, хриптяща въздишка отвори очи, погледът й беше някак странен, сякаш от другия свят. През целия следобед Хакл не бе допуснал при себе си нито Фанта, нито Бьом, за да не слуша циничните им забележки по повод връзката между Ханка и Храдец, той просто бе изтрил този епизод от живота си, Храдец не съществуваше, както и сбиването и преследването му, все едно, че това беше само една странна фикция, измама, трескаво бълнуване. Обаче сега, когато видя очите й, започна да вика и да моли хората край него за помощ. Те се разтичаха за лекар, повикаха линейка. Ала вече беше късно. Ханка имаше пукнат череп и кръвоизлив в мозъка, без да знае това, така че вече само тихичко, с безкрайна умора, внезапно остаряла и помъдряла, прошепна:

— Аз вероятно… ще те напусна, Арни… Сбогом…

И наистина тя си отиде, изплъзна се лекичко, без вайкане, през тясната пролука на открехнатата черна врата, отделяща живота от смъртта.

През това време долу в бара под възхитения рев на чичковците с бирени коремчета, американските войници в отпуск, дългокосите хипита и сутеньорите от берлинския подземен свят излизаха на подиума танцьорките с раирани черно-бели вечерни тоалети. Начело вървеше Заза Брониевска, която отдалече изглеждаше горда и красива, а отблизо странно посърнала и опустошена, носеше се по тясната пътечка като по корабен мостик над разбушувалото се море от мъжки страсти, летеше като птица над гората от жадни ръце и с презрителна усмивка започна да им хвърля частите от своя тоалет.

При това, съпровождана от оркестъра, тя пееше големия хит на тазгодишния пролетен сезон в Берлин.

— Бялата линия привлича,

бялата линия мами,

от нея всеки мъж е пленен,

и господинът, и скитникът беден.

Най-висше блаженство изпитва

мъжът, когато съблича

жените от линиите бели,

които с платове красиви

фирмата „Бенсън“ облича…

И сега това звучеше като панихида за храбрата смърт на Ханка и Збишек!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.